КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 758/8242/18
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/5999/2024                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача               Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                 Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                     Ящуку Д.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Герасимової Тетяни Ігорівни на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року (суддя Ларіонова Н.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя,
встановив:
 
у червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом у якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
            визнати квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); житловий будинок загальною площею 53,2 кв.м, житловою площею 31,6 кв.м з прибудовами, надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л», огорожею, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0002, спільною сумісною власністю їх з ОСОБА_1 подружжя;
            визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); житлового будинку загальною площею 53,2 кв.м, житловою площею 31,6 кв.м з прибудовами, надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л», огорожею, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0002.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 11 жовтня 1997 року вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними було придбане 
                                                                       
зазначене нерухоме майно. Однак, їх шлюб існує формально, оскільки вони проживають окремо, тому він бажає здійснити поділ їх спільного майна.
            У червні 2019 року відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:
            визнати квартиру АДРЕСА_1 , спільною власністю подружжя та визнати її право власності на 93/100 частини вказаної квартири;
            стягнути з ОСОБА_3 на її користь вартість частини земельної ділянки з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,052 га, розташованої за адресою: Київська обл., Бориспільський район, с. Вишеньки, в розмірі 100 100грн;
            визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 53,2 кв.м, житловою площею 31,6 кв.м з надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л», огорожею, та земельну ділянку, на якій він розташований, кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) її особистою приватною власністю.
            Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, відповідачка зазначала, що з 11 жовтня 1997 року вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року. За час перебування у шлюбі вони набули у власність зазначені об`єкти нерухомості.
            Відповідачка зазначала, що вартість квартири АДРЕСА_1 , на момент покупки становила 47 700грн, з яких вона сплатила 10 000грн особистих коштів, які мала від продажу 27/100 частин квартири АДРЕСА_4 , та ще 2000 доларів США їй надали її рідні брати.
            Також відповідачка зазначала, що 14 серпня 2013 року вони з позивачем придбали земельну ділянку з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294, загальною площею 0,052 га, що розташована у селі Вишеньки Бориспільського району Київської області, яка наразі перебуває у користуванні позивача, тому вона вважає за доцільне визнати за ним право власності на вказаний об`єкт нерухомості, стягнувши на її користь компенсацію вартості частини цієї земельної ділянки в розмірі 100 100грн.
            В той же час відповідачка стверджувала, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 53,2 кв.м, житловою площею - 31,6кв.м з надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л», огорожею та земельна ділянка, на якій він розташований, кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га, були придбані за її власні кошти, отримані нею від продажу квартири, що належала їй ще до укладення шлюбу з позивачем, крім цього вона брала в борг у свого брата кошти в розмірі 10 000 доларів для ремонту вказаного будинку та оснащення земельної ділянки, позивач власні кошти на придбання будинку із земельною ділянкою та їх облаштування не витрачав.
            Відповідачка зазначала, що не проживає з позивачем з 29 липня 2015 року, відколи той, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив щодо неї домашнє насильство, тому, купуючи у вересні 2015 року спірний будинок та земельну ділянку, вона діяла самостійно, використовуючи для цього власні кошти та кошти, отримані в борг від брата.
            Також відповідачка посилалася на те, що постійно працювала та отримувала високий дохід, а відтак мала змогу, з допомогою брата, придбати вказаний будинок разом із земельною ділянкою та відремонтувати його.
            Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року позов 
                                                                       
ОСОБА_2 задоволено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 таке майно: квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 1 (однієї) житлової кімнати, загальною площею 39,2 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га; житловий будинок загальною площею 53,2 кв.м, жилою площею 31,6 кв.м, з надвірними будівлями, вбиральнею літ. Б, криницею літ. К, каналізаційною ямою літ Л, огорожею, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
            В порядку поділу спільного майна подружжя:    визнано за ОСОБА_2 право власності на частину: 1) квартири АДРЕСА_1 , що складається з 1 (однієї) житлової кімнати, загальною площею 39,2 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м; 2) земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 716429932208; 3) житлового будинку, загальною площею 53,2 кв.м, жилою площею 31,6 кв.м, з надвірними будівлями, вбиральнею літ. Б, криницею літ. К, каналізаційною ямою літ Л, огорожею, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 716426732208; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину: 1) квартири АДРЕСА_1 , що складається з 1 (однієї) житлової кімнати, загальною площею 39,2 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м; 2) земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 716429932208; 3) житлового будинку, загальною площею 53,2 кв.м, жилою площею 31,6 кв.м, з надвірними будівлями, вбиральнею літ. Б, криницею літ. К, каналізаційною ямою літ Л, огорожею, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 716426732208; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини земельної ділянки з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,052 га, розташованої за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Вішеньки. В іншій частині зустрічного позову - відмовлено.
            Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 9 червня 2023 року виправлено допущено у рішенні суду описку та викладено 10 абзац резолютивної частини рішення у наступній редакції: «стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини земельної ділянки з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,052 га, розташованої за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Вішеньки в розмірі 100 100грн.
            У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Герасимова Т.І. просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким зустрічну позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, оскільки суд фактично не розглянув зустрічний позов.
            Представник відповідачки зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового  висновку, що квартира АДРЕСА_1 була придбана виключно за кредитні кошти - 47 700грн, що на той момент було  еквівалентно 9 000 доларів США, отримані позивачем за кредитним договором № 014/03-314/6330 від 13 
                                                                                  
вересня 2004 року, оскільки згідно долученого до апеляційної скарги звіту, вартість цієї квартири на момент покупки складала 26 459 доларів США, що еквівалентно 140 600грн.
            Також представник відповідачки вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідачка продала належні їй 27/100 частини квартири АДРЕСА_4 за 10 000грн, оскільки загальна вартість продажу квартири становила 10 500 доларів США, що узгоджується із звітом про її вартість.
            Крім цього представник відповідачки стверджує, що зазначений вище кредит був погашений саме відповідачкою, а позивач не приймав участі в поверненні кредитних коштів, отриманих на купівлю квартири, та навіть не був обізнаний про факт погашення цього кредиту.
            За таких обставин представник відповідачки зазначає, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані відповідачкою від продажу частки іншої квартири, кредитні кошти, отримані на підставі кредитного договору, який відповідачка самостійно погашала, а також кошти отримані в борг від її братів, тому її частка у праві власності на цю квартиру має становити 93/100, у той час як частка позивача - 7/100.
            Представник відповідачки також стверджує, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що шлюбні стосунки між сторонами були фактично завершені 29 липня 2015 року, після вчинення позивачем по відношенню до відповідачки домашнього насильства, що і стало підставою для придбання відповідачкою земельної ділянки з кадастровим номером 3220881301:01:013:0002 та житлового будинку, розташованого на ній. 
            Представник відповідачки наполягає на тому, що відповідачка купувала вказані об`єкти нерухомості особисто, на момент покупки вона вже не перебувала з позивачем у фактичних шлюбних відносинах та не вела спільного господарства, позивач у судовому засіданні не міг пояснити звідки у подружжя взялось 893 739грн, що еквівалентно 41 000 доларів США на той момент, для купівлі земельної ділянки та будинку. Разом з тим, позивач у судовому засіданні зазначив, що не знав про існування у відповідачки 365 600 рублів рф, що було еквівалентно 150 000грн на момент покупки та 10 000 доларів США, отриманих відповідачкою в борг у її брата, тобто ці кошти були особистою власністю відповідачки.
            Представник відповідачки стверджує, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не встановив, за які кошти були придбані спірний будинок та земельна ділянка та чи мав змогу позивач сплатити бодай частину їх вартості. Крім того, позивач ніколи не жив у цьому будинку, не вкладав кошти в його ремонт та обладнання, всі реконструкції відповідачка проводила виключно за власні кошти.
               У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки, що вони припинили спільне проживання у 2015 році не відповідають дійсності, оскільки ремонтом та обладнанням будинку у 2015-2018 роках вони займались разом, а почали жити роздільно лише після сварки у липні 2018 року, коли відповідачка дійсно переїхала у придбаний та відремонтований ними будинок в селі Вішеньки Бориспільського району Київської області, який на той час вже був придатний для проживання.
            Позивач зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відповідачка витрачала особисті кошти, зокрема ті, які вона отримала від продажу належної їй частки у квартирі АДРЕСА_4 чи в борг від своїх братів.
            Також позивач стверджує, що жодний із допитаних у судовому засіданні свідків не спростував факт купівлі спірного майна за спільні кошти подружжя. Разом з цим позивач вказує, що він все життя працював і витрачав зароблені гроші спільно з дружиною на купівлю та облаштування вказаних об`єктів нерухомого майна.
             Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення 
                                                                       
відповідачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Герасимової Т.І., які апеляційну скаргу підтримали, позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Митнюка В.І., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 11 жовтня 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (с.с.6 т.1), який розірваний рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року.
14 вересня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В., ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (с.с.7 т.1)
Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу квартири продаж здійснено за 47 700грн, які продавці одержали повністю від покупця до підписання цього договору.
14 серпня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О., ОСОБА_2 була придбана земельна ділянка, площею 0,052 га, кадастровий номер: 3220881301:01:013:0294, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства (пункт 1.4. договору) (с.с.79-80 т.1).
Згідно пункту 2.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки продаж вчинено за погоджену сторонами суму в 56 623грн.
Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного 22 травня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експерт Капітал» (сертифікат №648/17), ринкова вартість об`єкта оцінки - земельної ділянки, яка розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Вишеньки, кадастровий номер: 3220881301:01:013:0294, що належить ОСОБА_2 , для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,052 га, становить 200 200грн (с.с.93-94 т.1).  
3 вересня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1450, ОСОБА_1 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до відомостей, що містяться в технічному паспорті, житловий будинок, який зазначений в плані під літерою АІ, загальною площею - 53,2 кв.м, житловою площею - 31,6 кв.м, має надвірні будівлі: Б - убиральня, К - колонка питна, Л - яма вигрібна та розташований на земельній ділянці, площею - 0,1148 га, кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002 (с.с.82 т.1).
Згідно пункту 2 договору купівлі-продажу житлового будинку, продаж зазначеного житлового будинку вчинено за ціною 300 000грн.
Відповідно до пункту 6 договору, житловий будинок набувається покупцем зі згоди її чоловіка, згідно його заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально.
Також, 3 вересня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1453,  ОСОБА_1   придбана земельна ділянка, площею 0,1148 га, кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (с.с.83 т.1).
Згідно пункту 2 договору, продаж земельної ділянки вчинено за 593 739грн.
                                                                       
Відповідно до пункту 6 договору, земельна ділянка набувається покупцем зі згоди її чоловіка, згідно його заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, спірне майно було набуто сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому воно є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідачка не надала належних та допустимих доказів у підтвердження її доводів, що частина квартири була придбана за її особисті грошові кошти, як будинок та земельна ділянка, на якій він розташований.
Суд вважав, що спільне майно подружжя підлягає поділу між ними у рівних частках.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок про те, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на 
                                                                                  
певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що під час перебування сторін у зареєстровану шлюбі ними було придбано наступне нерухоме майно:
квартира АДРЕСА_1 , що складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 39,2 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м;
земельна ділянка з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
земельна ділянка з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га,  яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
житловий будинок, загальною площею 53,2 кв.м, жилою площею 31,6 кв.м, з надвірними будівлями: вбиральнею літ. Б, криницею літ. К, каналізаційною ямою літ. Л, огорожею, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .  
Заперечуючи презумпцію спільності майна подружжя, ОСОБА_1 зазначала, що житловий будинок з надвірними будівлями: вбиральнею літ. Б, криницею літ. К, каналізаційною ямою літ. Л, огорожею, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка  з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0002, на якій розташований житловий будинок, були придбані нею за її особисті кошти, отримані від продажу частини квартири, яка була її особистою власністю, та 10 000 доларів США, які вона отримана у борг від брата.
При цьому, у первісному варіанті зустрічної позовної заяви, відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала,  що кватира АДРЕСА_1 є їх спільним сумісним майном з позивачем ОСОБА_2 .
У новій редакції зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира була придбана за 47 700грн, які були сплачені грошовими коштами у розмірі 10 000грн, отриманими нею від продажу 27/100 частин квартири АДРЕСА_4 (с.с.224 т.1), та 2 000 доларів США, які вона отримала, як безповоротну фінансову допомогу від своїх братів, тому її частка у спільній власності на квартиру становить 93/100 частин.
Також ОСОБА_1 стверджувала, що житловий будинок з надвірними будівлями: вбиральнею літ. Б, криницею літ. К, каналізаційною ямою літ. Л, огорожею, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка  з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0002, на якій розташований житловий будинок, були придбані нею за її особисті кошти, так як на час їх придбання вони з ОСОБА_2 спільно уже не проживали, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету, відповідач не вкладав своїх коштів у ремонт 
                                                                                  
будинку та обладнання будинку.
ОСОБА_1 посилалася на те, що для придбання зазначеного нерухомого майна вона позичила у свого брата ОСОБА_4 10 000 доларів США, а також отримала від знайомих позику для проведення ремонтних робіт у будинку у розмірі 1500 доларів США та 3 000 євро.
Також ОСОБА_1 стверджувала, що ОСОБА_2 ніколи у будинку не був і своїх коштів на його придбання, ремонт та облаштування не витрачав.
У підтвердження своїх доводів, ОСОБА_1 суду першої інстанції були надані наступні докази: копія розписки від 6 серпня 2015 року про отримання у борг у брата ОСОБА_4 10 000 доларів США на купівлю земельної ділянки, які вона зобов`язалася повернути через п`ять років (с.с.92 т.1); копію розписки від 26 травня 2018 року про отримання у борг у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошових коштів на будівництво будинку у розмірі 1,5 тис. доларів США на термін 2 роки (с.с.113 т.1); копію розписки від 30 квітня 2018 року про отримання в позику від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 3 000 євро, які зобов`язалася повернути до 1 травня 2021 року (с.с.114 т.1); копію чеків на придбання будівельних матеріалів (с.с.115-158 т.1).
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 зазначено, що «касаційний суд зауважує, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд акцентує увагу, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила 
                                                                       
договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим».
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що надані ОСОБА_1 розписки про отримання грошових коштів у борг для придбання конкретного майна (земельної ділянки, будівництво будинку), не є належними та достатніми доказами для спростування презумпції спільності майна подружжя.
Також суду першої інстанції була надана копія договору купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2004 року, згідно якого ОСОБА_1 продала 27/100 частин квартири АДРЕСА_4 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 травня 2004 року, виданим відділом приватизації Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації за 10 000грн (с.с.200-201 т.1).
 Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін(частина перша статті 12 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
У спростування доводів ОСОБА_1 , позивач надав суду першої інстанції копію іпотечного договору №014/03-314/6331 від 6 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В., укладеного між АППБ «Аваль» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) (далі - Іпотечний договір) (с.с.37 т.2).
Згідно пункту 1.1 Іпотечного договору, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору №014/03-314/6331 від 13 вересня 2004 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем (позичальником за кредитним договором), за умовами якого іпотекодержатель зобов`язується перед іпотекодавцем надати йому кредитні кошти в сумі 9 000 доларів США, терміном на 96 місяців з тринадцятого вересня дві тисячі четвертого року до тринадцятого вересня дві тисячі двадцятого року з нарахуванням процентів за їх користування у розмірі 14% річних, а іпотекодавець зобов`язується перед іпотекодержателем повернути ці кошти, сплатити проценти, штрафні санкції, а також сплатити інші видатки, що передбачені кредитним договором.
Відповідно до пункту 1.2 Іпотечного договору в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у пункті 1.1 цього договору, іпотекодавець на умовах, передбачених цим договором, передає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки), що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14 вересня 2004 року Кондратенко О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №4846, зареєстрованого в реєстрі правочинів 14 вересня 2004 року, реєстраційний номер 103317, право власності на квартиру зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 20 вересня 2004 року, реєстраційний номер 6748.
Отже, напередодні покупки квартири АДРЕСА_1 , відповідачка уклала кредитний договір, за яким отримала кошти у розмірі 9 000 доларів США, а відразу після покупки зазначеної квартири, вона передала її в іпотеку банку, в якому брала кредит, в якості його 
                                                                                  
забезпечення.
Як зазначалось вище, згідно умов Договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2004 року, квартира придбана за 47 700грн.
Враховуючи середній курс долара до гривні на день придбання квартири (5,31-5,35грн за 1 долар), колегія суддів вважає, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, які ОСОБА_1 отримала у кредит.
Належних та допустимих доказів, що отриманні ОСОБА_1 10 000грн за продаж 27/100 частин квартири АДРЕСА_4 , були використані на придбання спірної квартири матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги, що кредит був сплачений виключно за особисті кошти ОСОБА_1 , належними доказами не підтверджені.
Сторони не заперечували, що кредит був погашений достроково, при цьому,  посилань на те, що на той час сторони проживали окремо, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, під час судового розгляду не було.
Доводи апеляційної скарги, що 27/100 частин квартири АДРЕСА_4 були продані за 10 500 доларів США, а спірна квартира була придбана за 26 459 доларів США, що було еквівалентно 140 600грн, що підтверджується копіями консультаційних висновків оцінювача про вартість від 19 жовтня 2023 року та копією розписки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 14 вересня 2004 року, в якій останні зазначили, що отримала за продаж квартири 23 500 доларів США, які були додані до апеляційної скарги, колегія суддів відхиляє.
Частина 3 статті 367 ЦПК України визначає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційна скарга не містить обґрунтування неможливості подання таких доказів суду першої інстанції. У провадженні суду першої інстанції дана справа перебувала з червня 2018 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 подала у червні 2019 року, рішення у справі було прийнято судом 13 лютого 2023 року, отже, сторони мали більше, ніж достатньо часу для надання належних доказів суду першої інстанції у підтвердження своїх посилань.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає правових підстав для прийняття нових доказів на стадії апеляційного розгляду.
Придбання земельної ділянки з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294 за спільні кошти подружжя та її вартість у 200 200грн на час розгляду справи судом сторонами під час судового розгляду не спростовувалося.
Як вже зазначалося вище, надані позивачкою копії розписок про отримання у борг грошових коштів для придбання житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0002, не є належними доказами у спростування презумпції спільності майна подружжя.
Твердження у апеляційній скарзі, що подружжя з липня 2015 року проживало окремо: ОСОБА_1 проживає у будинку, не підтримуючи з позивачем шлюбних стосунків, оскільки 29 липня 2015 року останній вчинив щодо неї домашнє насильство, що підтверджується постановою судді Подільського районного суду міста Києва від 24 вересня 2015 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першої статті 173-2 КУпАП (с.с.225 т.1), на думку колегії суддів, не є достатньою підставою для задоволення вимог відповідачки.
З копії постанови судді Подільського районного суду міста Києва від 24 вересня 2015 року вбачається, що 29 липня 2015 року ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем проживання, вчинив сварку з дружиною ОСОБА_1 , під час якої висловлювався нецензурною лайкою відносно неї.
                                                                       
Разом з цим, договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки були укладені  3 вересня 2015 року, за згодою ОСОБА_2 , з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулася до суду лише у червні 2018 року, і як вона визнала під час апеляційного перегляду, у позовній заяві про розірвання шлюбу не зазначала, що не проживає з ОСОБА_2 з липня 2015 року.
З наданої суду довідки, виданої виконавчим комітетом Вишеньківської сільської ради 30 вересня 2019 року, вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , однак у довідці не зазначено, з якого саме часу.
Інших доказів, які б підтверджували окреме проживання сторін на час придбання спірних житлового будинку та земельної ділянки, ОСОБА_1 суду першої інстанції надано не було.
Відповідачка долучила до матеріалів справи велику кількість копій квитанції, датованих 2016-2018 роками, щодо придбання різних будівельних товарів (с.с.115-153 т.1).
Разом з цим, колегія суддів вважає, що зазначені документи не доводять факту того, що ОСОБА_1 самостійно та за власні кошти придбала земельну ділянку з будинком та надвірними спорудами, а також здійснювала самостійно його ремонт та облаштування.
Крім того, позивачем ОСОБА_2 також суду першої інстанції були надані копії квитанцій про придбання у 2017 - 2018 роках будівельних матеріалів (с.с.68-69 т.1) а також фотокартки його перебування у спірному будинку.
Доводи апеляційної скарги, що позивач не надав належних доказів у підтвердження того, що його доходи давали можливість придбати спірне нерухоме майно а також, що отримані грошові кошти він витрачав  на придбання нерухомості, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з наданих доказів вбачається, що спірне нерухоме майно було придбане сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак презюмується, що це майно є спільним сумісним майном подружжя, і саме той з подружжя, хто заперечує цю презумпцію, повинен доводи свої заперечення.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 мала високий рівень доходу у період з квітня 2014 року по березень 2016 року, не є підставою для задоволення її позовних вимог, оскільки відповідно до положень статті 60 СК України заробітна плата подружжя є їх спільною сумісною власністю.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належних, допустимих та достатніх доказів у підтвердження того, що спірні житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, придбані виключно за особисті грошові кошти ОСОБА_1 , надано суду не було.
Також ОСОБА_1 не було доведено, що спірна квартира частково придбана за її особисті кошти.
Крім цього, апеляційний суд  враховує суперечливу поведінку ОСОБА_1 під час розгляду даної справи.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений 
                                                                                  
певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц ).
Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року в справі № 126/2200/20).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що зміна ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції своєї позиції щодо порядку придбання спірного майна (квартири, жилого будинку та земельної ділянки під ним), а також викладення нових обставин в апеляційній скарзі, свідчить про її недобросовісну поведінку при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя. 
 
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя з таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 
                                                                                  
2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 зазначила, «що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.»
Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Оскільки ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на спірне майно, тому на нього поширюється режим спільної сумісної власності.
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спірного майна спільним майном подружжя задоволенню не підлягають.
 
Також  колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про поділ спільного майна подружжя з визначенням рівної частки кожного з подружжя у спірному майні.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18, від 09 червня 2021 року у справі № 537/5528/16.
                                                                       
Тобто, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, (пункт 82)). 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, (пункт 63)).
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
У справі, що переглядається, судом встановлено, що у власності сторін перебуває низка об`єктів нерухомості, які мають різне цільове призначення та розташовані на території міста Києва та Київської області. Однак, склад та обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та підлягає поділу між ними, дозволяв суду першої інстанції здійснити його реальний поділ шляхом передачі кожному з подружжя окремих об`єктів нерухомого майна.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за доцільне проведення у даній справі реального поділу майна між подружжям у спосіб виділення кожному в натурі окремих видів (об`єктів) майна.
При цьому апеляційний суд враховує цільове призначення майна, його вартість та місцезнаходження, а також порядок користування майном, який склався між колишнім подружжям, а також виходить із рівності часток подружжя у спірному майні.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц ).
У апеляційній скарзі зазначено, що під час розгляду справи судом першої інстанції була визначена вартість спірного майна за погодженням сторін, проти чого позивач під час апеляційного перегляду не заперечував.
Таким чином, вартість квартири АДРЕСА_1   становить 32 967 доларів США, що еквівалентно 867 210грн; житловий будинок разом із земельною ділянкою з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га,  які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 - 33 969 доларів США, що еквівалентно 893 739грн; земельна ділянка з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 - 7 609 доларів США, що еквівалентно 200 200грн.
                                                           
Отже, загальна вартість спільного майна подружжя ОСОБА_1 на час розгляду справи судом першої інстанції становила 1 961 149грн, а відтак, кожній стороні підлягає виділу майно на загальну суму 980 574грн 50коп.
Під час судового розгляду встановлено, що між сторонами склався порядок користування спільним майном: позивач ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_1 та користується земельною ділянкою з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294, загальна вартість 1 067 410грн, а ОСОБА_1 проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та користується земельною ділянкою з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0002, загальна вартість 893 739грн.
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 заявив, що не заперечує проти передачі ОСОБА_1 у власність житлового будинку та двох земельних ділянок, загальна вартість яких 1 093 939грн, та відмовляється від виплати йому компенсації різниці вартості майна, яка виділяється у власність ОСОБА_1 , при виділені йому у власність квартири вартістю 867 210грн.
Враховуючи, що під час апеляційного розгляду встановлена неможливість спільного користування сторін майном, виходячи із їх конфліктних стосунків, а також порядок користування спільним майном, який склався між колишнім подружжям, колегія суддів вважає за доцільне поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 , шляхом передачі у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , що складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 39,2 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м, а у власність ОСОБА_1 передати житловий будинок, загальною площею 53,2 кв.м, жилою площею 31,6 кв.м, з надвірними будівлями, вбиральнею літ. Б, криницею літ. К, каналізаційною ямою літ. Л, огорожею, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га,  яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Такий спосіб поділу майна відповідає презумпції рівності часток кожного з подружжя, оскільки у результаті його поділу кожен із подружжя ОСОБА_1 одержує у натурі таку кількість об`єктів нерухомого майна, вартість яких є максимально наближеною до розміру ідеальної частки у спільному майні, а також виключає спільне користування майном та вирішує спір по суті заявлених вимог.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
 Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів.
                                                                       
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Герасимової Тетяни Ігорівни задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.
            У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру  АДРЕСА_1 , що складається з 1 (однієї) житлової кімнати, загальною площею 39,2 кв. м, житловою площею 16,5 кв. м.
            Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 3220881301:01:013:0294, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,052 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площею 0,1148 га; на житловий будинок, загальною площею 53,2 кв. м, жилою площею 31,6 кв. м, з надвірними будівлями, вбиральнею літ. Б, криницею літ. К, каналізаційною ямою літ Л, огорожею, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
            В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 травня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                                Т.І. Ящук