ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 квітня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/10806/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач), суддів:  Щербака А.А., Баранник Н.П.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року (суддя 1-ї інстанції Мінаєва К.В.) в адміністративній справі №280/10806/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
21.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача по неврахування до загального та страхового стажу позивача періодів його роботи в радгоспі «Степний» з 18.08.1992 по 21.06.1993 (Запис у трудовій книжці № 9) та (з 01.11.2020 по 28.02.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022 (17 місяців) — виключені під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2;
- зобов`язати відповідача зарахувати до загального та страхового стажу позивача періоди його роботи в радгоспі «Степний» з 18.08.1992 по 21.06.1993 (Запис у трудовій книжці № 9) та (з 01.11.2020 по 28.02.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022 (17 місяців) — виключені під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2;
- зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити позивачу пенсію за віком на підставі ч. 2 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначену з 22.01.2024 року, з дати призначення пенсії, та з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після спливу двох місяців після призначення пенсії за віком позивач помітив, що йому виплачується пенсія у зменшеному розмірі. Звернувшись до відповідача з метою отримання роз`яснень, позивач отримав розрахунок, відповідно до якого до його загального та страхового стажу не зараховано період роботи в радгоспі «Степний» з 18.08.1992 по 21.06.1993, а також 17 місяців ковідних з 01.11.2020 по 28.02.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022. Надалі позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення перерахунку пенсії, проте отримав відмову з огляду на наступне. Для підтвердження відповідного стажу роботи у радгоспі пенсійний орган вимагав уточнюючу довідку. Щодо незарахування періодів роботи з 01.11.2020 по 28.02.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022, то з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 відповідач повідомив про виключення 61 місяця з найменшими коефіцієнтами заробітку (оптимізація заробітку). Позивач вважає, що період роботи у радгоспі підтверджується записами у трудовій книжці, що є достатнім для зарахування спірного періоду до страхового стажу. Стосовно проведення оптимізації позивач вказує, що саме у виключений період він отримував найбільший дохід у вигляді грошового забезпечення військовослужбовця, при цьому згоди на виключення спірних періодів він не надавав. Просить позов задовольнити.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо обчислення розміру пенсії ОСОБА_1 без зарахування до страхового стажу періоду його роботи з 18.08.1992 по 21.06.1993 у радгоспі «Степной» Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.07.1984.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з 18.08.1992 по 21.06.1993 у радгоспі «Степной» Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.07.1984, у зв`язку з чим здійснити з 22.01.2024 перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Розподіл судових витрат у справі не здійснювався.
Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції взагалі не прийнято до уваги доводи відповідача щодо відсутності належного звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії, а саме про зарахування оспорюваного періоду до страхового стажу. Вказує, що заява про перерахунок пенсії від 02.08.2024 була подана не за формою, встановленою Порядком №22-1, тому дана заява була розглянута в порядку, встановленому Законом України від 02.10.1996 «Про звернення громадян». Рішення ж за заявою позивача - не виносилось. Також, вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 18.08.1992 по 21.06.1993 в порушення норм Інструкції №58, Інструкції №162 та Порядку №637 помилково посилався лише на неохайність внесеного запису №9 та не надав належної оцінки доводам відповідача щодо наявності виправлення у даті прийняття на роботу. Звертає увагу, що позивачем без поважних причин пропущений строк звернення до суду.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 22.01.2024 позивачу була призначена пенсія за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 10.07.1984 щодо спірного періоду наявні наступні записи щодо періоду діяльності у радгоспі «Степной» Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області:
18.08.1992 – прийнятий у радгосп у якості майстра будівельної ділянки (наказ № 93-п від 14.08.92);
21.06.1993 – переведений головним енергетиком радгоспу (наказ № 78-п від 21.06.93);
05.06.1999 – звільнений за власним бажанням (наказ № 23-п від 05.06.99).
Відповідно до розрахунку врахованого заробітку при нарахуванні пенсії проведено оптимізацію заробітку за наступні періоди: з 01.01.2002 по 31.01.2006, з 01.11.2020 по 28.02.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022, з 01.07.2023 по 31.07.2023.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 18.10.2024 № 18225-18162/Т-02/8-0800/24 позивачу роз`яснено, що перевіркою обставин звернення встановлено, що пенсію призначено з 22.01.2024 року в розмірі 7706,27 грн, з урахуванням стажу 36 років 02 місяці 28 днів (стаж зараховано по 30.09.2023). В лютому 2024 року виплачено суму в розмірі 10192,16 грн, яка складалася з основного розміру пенсії за лютий 2024 року в розмірі 7706,27 та доплати з дати призначення пенсії за січень 2024 року в розмірі 2485,89 грн. Після надходження даних згідно пункту 4.3 Порядку 22-1 пенсію було перераховано з дати призначення пенсії, з урахуванням стажу 36 років 05 місяців 28 днів (ста зараховано по 31.12.2023) та яка становить 8719,23 грн. У березні було виплачено основний розмір пенсії за березень 2024 в розмірі 8719,23 грн та доплату за січень-лютий 2024 року в сумі 1339,72 грн. До страхового стажу не зараховано період роботи з 18.08.1992 по 20.06.1993 згідно трудової книжки від 10.07.1984 НОМЕР_1 , оскільки виправлена дата прийняття, стаж зараховано з дати переведення з 21.06.1993. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку про період роботи видану, на підставі первинних документів відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №   637 від 12.08.1993 року «Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній». Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 40 Закону 1058 за вибором особи, яка звернулася за пенсією, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключається період до 60 календарних місяців страхового стажу підряд за умови, що зазначений період становить не більше ніж 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі. Додатково за бажанням особи можуть бути виключені періоди страхового стажу під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з місяця запровадження карантину у 2020 році та шести календарних місяців після його завершення. Таким чином, із загальної кількості місяців заробітної плати виключено (оптимізовано) 61 місяць з найменшими коефіцієнтами заробітку, у тому числі періоди страхового стажу під час карантину (з 01.11.2020 по 28.02.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022 (17 місяців)).
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо неврахування до загального та страхового стажу відповідного періоду роботи та періодів, виключених під час карантину, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково виходив з того, що відповідач протиправно не зарахував позивачу до стажу спірний період діяльності у радгоспі «Степной» Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області з 18.08.1992 по 21.06.1993, внаслідок чого позивач з моменту призначення пенсії (22.01.2024) отримував пенсійне забезпечення не у належному розмірі.
Позивачем означене рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Переглядаючи судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
При цьому розмір пенсії особи яка звернулась за нею визначається індивідуально залежно від набутого стажу та отриманого заробітку, з якого у свою чергу сплачувались страхові внески.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).
Відповідно до статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.
Предметом розгляду апеляційної скарги є визначення правових підстав для зарахування позивачу до страхового стажу періоду трудової діяльності у радгоспі «Степной» Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області з 18.08.1992 по 21.06.1993.
З листа Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 18.10.2024 № 18225-18162/Т-02/8-0800/24 вбачається, що підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду трудової діяльності позивача до страхового стажу стало те, що в трудовій книжці від 10.07.1984 НОМЕР_1 виправлена дата прийняття.
Суд апеляційної інстанції критично ставиться до означених тверджень Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оскільки обов`язок щодо заповнення трудових книжок покладено саме на роботодавця.
Так, на момент заповнення трудової книжки позивача була чинна Інструкція «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях», що затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 року № 162 (далі - Інструкція №162).
Відповідно до п.2.2 розділу 2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. В трудову книжку вносяться: дані про робітника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.
Пунктом 2.3. розділу 2 Інструкції №162 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення і повинні повністю відповідати тесту наказу (розпорядження).
З кожним записом, що вноситься на підставі наказу (розпорядження) в трудову книжку про прийом на роботу, переводах на іншу постійну роботу і звільнення, адміністрація зобов`язана ознайомити власника цієї книжки під підпис в особовій картці (п.2.4. розділу 2 Інструкції).
Аналізуючи вищевказані норми, суд доходить до висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників та внесення в них достовірних відомостей саме на роботодавців, також на керівників підприємств (роботодавців) покладено і обов`язок по заміні печаток і штампів цих підприємств.
Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З наведених норм права слідує, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто таким працівником. Обов`язок ведення трудових книжок (заповнення, внесення відповідних записів та їх засвідчення з проставленням печатки підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень та/або змін до записів) законодавцем покладено на адміністрацію підприємств (власника або уповноважений ним орган). Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.
За таких обставин, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Крім того, суд звертає увагу, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки, відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що хоча запис №9 в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 10.07.1984 в частині зазначення дати (числа місяця) дійсно виконаний неохайно, однак достатньою мірою розбірливо для однозначного розуміння змісту написаного та виключення інших варіантів розуміння. Крім того, суд першої інстанції вірно наголосив, що позивач не може і не повинен нести відповідальність за заповнення трудової книжки, оскільки відповідні записи у трудову книжку вносилися відповідальним працівником підприємства, де працював позивач майстром будівельної ділянки (у радгоспі «Степной» Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.
В контексті наведеного та доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, покладених ним в основу апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції враховує, що за частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV органи пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Отже, відповідач, маючи сумніви щодо підтвердження факту наявності у позивача необхідного страхового стажу, враховуючи конкретні обставини цієї справи, мав право на звернення до підприємств, на яких працював останній, із вимогою про надання необхідних додаткових документів, здійснення відповідної перевірки достовірності поданих відомостей та умов праці, передбачених законодавством для визначення права на пенсію, проте доказів вчинення таких дій суб`єктом владних повноважень у ході судового розгляду надано не було, як і не доведено відсутності у трудовій книжці позивача, яка у даному випадку є єдиним документом, що підтверджує стаж відповідних записів чи неточностей. 
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про протиправність дій пенсійного органу щодо обчислення розміру пенсії позивача без зарахування до страхового стажу періоду його роботи з 18.08.1992 по 21.06.1993 у радгоспі «Степной» Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.07.1984 та з метою відновлення порушеного права позивача зобов`язав відповідача зарахувати до загального страхового стажу останнього спірний період діяльності у радгоспі «Степной» Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, у зв`язку з чим здійснити з 22.01.2024 (моменту призначення пенсії) перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням раніше виплачених сум.
З приводу посилань відповідача на відсутність належного звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії, а саме «про зарахування оспорюваного періоду до страхового стажу», суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що права позивача в частині незарахування спірного періоду вже були порушені з моменту призначення йому пенсії, а не при отриманні листа від 18.10.2024 № 18225-18162/Т-02/8-0800/24. Відтак, доводи відповідача щодо неприйняття жодних рішень та розгляду заяви від 02.08.2024 в порядку, встановленому Законом України від 02.10.1996 «Про звернення громадян» є безпідставними та необґрунтованими.
Щодо доводів скаржника про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд враховує, що зважаючи на предмет позову у цій справі, яким є вимоги позивача про перерахунок пенсії, призначеної відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та беручи до уваги те, що спірний стаж був не зарахований з 22.01.2024 при призначенні позивачу пенсія за віком як учаснику бойових з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, що встановлено судом у цій справі, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з цим позовом позивачем не пропущений, тому доводи відповідача в цій частині суд апеляційної інстанції відхиляє.
З тих же підстав апеляційний суд вважає помилковим посилання пенсійного органу в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №520/29247/23, від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 та від 18.01.2023 у справі № 460/2461/21, оскільки вони не є релевантними для застосування у даній справі.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.
Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року в адміністративній справі №280/10806/24 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.
Повне судове рішення складено 23 квітня 2025 року. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник