ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" березня 2025 р.                                                                 Справа №914/2904/23
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                                О.С. Скрипчук
суддів                                                                                                    Н.М. Кравчук                                                                                                              О.І. Матущака,
секретар судового засідання В.Б. Лагутін, 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 12.11.2024 (вх. № 01-05/3218/24 від 12.11.2024) 
на рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 (повний текст рішення складено 07.10.2024, м. Львів, суддя У.І. Ділай) 
у справі № 914/2904/23 
за позовом: Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, м. Львів, в інтересах держави в особі 
позивача-1 Адміністрації Державної прикордонної служби України, м. Київ 
позивача-2 Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), АДРЕСА_1 
до відповідача-1 Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, м. Львів 
до відповідача-2 Белзької міської ради Львівської області, м. Белз Сокальського району Львівської області 
за участі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – ОСОБА_1 , м. Львів
за участі третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів
про скасування наказу від 22.12.2020 № 62-ОТГ, рішення від 23.02.2021 № 80 та витребування земельної ділянки (кадастровий номер 4624882800:03:000:0114, площею 19,6574га) із незаконного володіння,   
за участю представників: 
прокурор: Р.М. Дрібнюк
від позивача-1: В.А. Шелудько
від позивача-2: В.В. Хиря
від відповідача-1: Ю.В. Телічак 
від відповідача-2: не з`явився
від третьої особи-1 на стороні відповідача: не з`явився 
від третьої особи-2 на стороні позивача: А.М. Бобер
ВСТАНОВИВ:
Львівська спеціалізована прокуратура у сфері оборони, м. Львів, в інтересах держави в особі позивача-1 Адміністрації Державної прикордонної служби України, позивача-2 Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача-1 Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, відповідача-2 Белзької міської ради Львівської області про скасування наказу від 22.12.2020 № 62-ОТГ, рішення від 23.02.2021 № 80 та витребування земельної ділянки (кадастровий номер 4624882800:03:000:0114, площею 19,6574га) із незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка із кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 відноситься до земель оборони та входить до складу прикордонної смуги, отже, є землею державної форми власності в силу  Закону України «Про використання земель оборони» та  Земельного Кодексу України, однак безпідставно була вилучена з державної власності.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 позовні вимоги задоволено частково. Витребувано на користь держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) земельну ділянку кадастровий номер 4624882800:03:000:0114, площею 19,6574 га, яка розташована на території Белзької міської ради Червоноградського району Львівської області із незаконного володіння вказаної ради. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності та належала до земель оборони, а відтак передача її у комунальну власність відбулась всупереч вимог закону та судового рішення у справі № 454/2498/19.
Місцевий господарський суд зазначає, що обставини щодо приналежності спірної земельної ділянки кадастровий номер 4624882800:03:000:0114 до земель оборони є преюдиційними для даної справи обставинами, у зв`язку з чим не потребують повторного вивчення та доведення під час її розгляду. Разом з тим, перебування спірної ділянки в користуванні гр. ОСОБА_1 суперечить нормам Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України "Про державний кордон України", Закону України "Про використання земель оборони", а також Постанові Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 "Про прикордонний режим" та затвердженому нею Положенню про прикордонний режим.
Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - Адміністрації ДПС України, поза її волею, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наявні підстави для витребування земельної ділянки з незаконного володіння Белзької міської ради Львівської області.
Місцевий суд також зазначив, що у задоволенні позову у частині вимог прокуратури в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та ВЧ НОМЕР_1 про скасування наказів, звернених до Держгеокадастру, слід відмовити з огляду на те, що такі позовні вимоги є спрямованими державою до себе самої.
Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Белзької міської ради від 23.02.2021 № 80 «Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність» в частині, що стосується земельної ділянки з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 суд зазначив, що саме такого об`єкту (за вказаним кадастровим номером) Держгеокадастр не передавав відповідачу-2. Спірна земельна ділянка була частиною земельної ділянки із кадастровим номером 4624882800:03:000:0077, яка була передана 22.12.2020, та була поділена на два окремих об`єкти (земельна ділянка з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 та земельна ділянка з кадастровим номером 4624882800:03:000:0113).
Отже, оскільки в наказі Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області від 22.12.2020 № 62-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та в рішенні Белзької міської ради від 23.02.2021 № 80 «Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність» відсутні посилання на земельну ділянку з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення заявленої вимоги.
Не погодившись з даним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 12.11.2024 (вх. № 01-05/3218/24 від 12.11.2024) у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/2904/23 від 26.09.2024 року в частині витребування на користь держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) земельної ділянки кадастровий номер 4624882800:03:000:0114, площею 19,6574 га, яка розташована на території Белзької міської ради Червоноградського району Львівської області із незаконного володіння вказаної ради та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.
На переконання апелянта, що суд першої інстанцій під час ухвалення оскаржуваного судового рішення порушив принципи верховенства права, законності, правової визначеності, імперативні приписи ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 19, 20, 77, 122 Земельного кодексу України, ст.ст. 1-3 Закону України «Про використання земель оборони», ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державний кордон України» , ст.ст. 74, 76- 79, 90, 236, п. 3 ч. 1 ст. 237, ч. 4 ст. 238 ГПК України, приписи Порядку ведення Державного земельного кадастру (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 в редакції від 28 липня 2021 р. № 821).
Так, скаржник зазначає, що у наведених вище нормативних актах не міститься жодних імперативних приписів щодо обов`язковості перебування земельних ділянок, що знаходяться в межах прикордонної смуги, в державній власності, заборони знаходження їх в комунальній власності та передачі цих земельних ділянок в користування (оренду).
Крім того, рішення суду першої інстанції не містить обґрунтувань, яким чином перебування земельної ділянки в комунальній власності перешкоджає у виконанні Державною прикордонною службою України завдань із охорони державного кордону. Заявником та позивачами не доведено, що Белзька міська рада Львівської області та ОСОБА_1 створюють перешкоди позивачам у виконання завдань по охороні Державного кордону України, навіть не наведено жодних прикладів або інших доказів такого перешкоджання.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття цільового призначення земельної ділянки та встановлені законом та/або підзаконними актами обмеження у використанні земель.
Разом з тим, скаржник вказує, що в порушення ч. 2 ст. 109 ГПК України в рішенні суду першої інстанції відсутня навіть будь-яка згадка про висновок науково-правової експертизи щодо окремих питань правового режиму земель розташованих вздовж державного кордону України від 14.05.2024 року №126/63-С, хоча він має істотне значення для вирішення справи. Внаслідок цього, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незаконність перебування земельної ділянки комунальної власності в межах прикордонної смуги.
Львівська спеціалізована прокуратура у сфері оборони подала до суду відзив на апеляційну скаргу (вих. №01-04/823/24 від 28.111.2024).
Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу (вих. №01-04/8268/24 від 02.11.2024), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області без змін.
Адміністрація Державної прикордонної служби України подала до суду відзив на апеляційну скаргу (вих. №01-04/831324 від 02.11.2024), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області без змін.
Відзиви на апеляційну скаргу мотивовані тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.
Головне управління Держгеокадастру у Львівській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу (вих. №01-04/8478/24 від 06.11.2024), в якому просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 у справі №914/2904/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
У судове засідання 19.03.2025 прибув прокурор, надав пояснення, проти доводів апеляційної скарги заперечив.
У судове засідання 19.03.2025 прибули представники позивача -1, -2, надали пояснення, проти доводів апеляційної скарги заперечили.
У судове засідання 19.03.2025 з`явився представник відповідача-1, надав пояснення, доводи апеляційної скарги підтримав.
У судове засідання 19.03.2025 відповідач -2 та третя особа-1 явки уповноважених представників не забезпечили, хоча належним чином були повідомлення про час та дату судового засідання.
У судове засідання 19.03.2025 з`явився представник третьої особи-2, надав пояснення, проти доводів апеляційної скарги заперечив.
Через систему «Електронний суд» 19.03.2025 від Белзької міської ради Львівської області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання мотивоване тим, що представник заявника Сутковий А.М. захворів.
Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів вказує наступне.
Відповідно до ч.ч. 11, 12  ст. 270 Господарського процесуального кодексу України  (далі -  ГПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи.
Згідно ухвали суду від 18.11.2024 явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась.
Разом з тим, колегія суддів вказує, що розгляд даної справи неодноразово відкладався, представник Белзької міської ради Львівської області вже брав участь в судових засіданнях 18.12.2024 та 29.01.2025, в яких надавав пояснення по справі.
Нормами чинного законодавства не передбачено жодного обмеження щодо кола представників юридичної особи. За неможливості представництва інтересів товариства, представляти інтереси учасника судового процесу може керівник або інша особа як з числа своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами.
Колегія суддів враховує, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог  ст. 236 ГПК України.
При апеляційному розгляді даної справи колегія суддів також враховує положення ст. 129 Конституції України  та  ст. 2 ГПК України, відповідно до яких одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
За таких обставин, з огляду на необхідність дотримання принципу розумності строків розгляду справи, а також те, що явка представників учасників справи судом не визнавалась обов`язковою, з урахуванням змісту ст.ст.  202,  216,  270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.
Відповідно до п. 4  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне.
Рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 по справі №914/2904/23 оскаржується в частині витребування на користь держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) земельної ділянки кадастровий номер 4624882800:03:000:0114, площею 19,6574 га, яка розташована на території Белзької міської ради Червоноградського району Львівської області із незаконного володіння вказаної ради, відтак відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, рішення місцевого господарського суду переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Підставою для звернення з даним позовом до суду прокурором вказано на порушення норм законодавства щодо забезпечення режиму охорони державного кордону та додержання вимог законодавства про використання земель оборони, у тому числі земель прикордонної смуги, що, на думку прокуратури, суттєво порушує інтереси держави, а тому є підставою для звернення до суду з позовом на захист інтересів держави.
Колегія суддів зазначає, що до моменту звернення прокурора з даним позовом, а також після подання прокурором позову, позивач не звертався до суду з позовом з аналогічним предметом.
Таким чином, дії позивача свідчать саме про пасивність його поведінки, розуміючи порушення інтересів держави та маючи відповідні повноваження для їх захисту, за відповідним захистом не звертався.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).
У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" нераціональним використанням державних ресурсів.
Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.
Аналіз частини третьої   статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Оцінюючи підстави для звернення прокурора з даним позовом, судом проаналізовано поведінку позивачів, у повноваженнях яких контроль за державною власністю. Так, бездіяльність позивачів призводить до порушення інтересів держави. 
Отже, позивач знав про порушення своїх прав та не звертався до суду за захистом таких, що є підставою вважати, що ними не здійснено захисту інтересів держави.
За таких обставин, в цьому випадку прокурор правомірно звернувся до суду в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) та належним чином обґрунтував порушення інтересів держави, необхідність їх захисту та неналежного здійснення такого захисту позивачами.
Щодо позовних вимог.
Колегія суддів зазначає, що оспорювана земельна ділянка розташована в межах прикордонної смуги, а саме між державним кордоном України та лінією інженерних прикордонних споруд, що не заперечується та не спростовано відповідачами.
Так, відповідно до постанови звуженого засідання Львівського обласного виконкому депутатів трудящих від 6.09.1946 №24/109 в цілях покращення охорони кордону включно до заборонної прикордонної зони наступні райони Львівської області: Сокальський, Радехівський, Велико-Мостівський, Рава-Руський, Немирівський, Краковецький, Магерівський і Яворівський. У вказаних районах визначено 2-х кілометрову і 800-метрову прикордонні смуги. Окрім цього, вказаною постановою прийнято рішення щодо передачі в повне розпорядження прикордонних військ землі 800-метрової прикордонної смуги, за виключенням райцентру - Сокаль, де в розпорядження прикордонних військ для облаштування інженерно-технічних споруд в межах міста передати землі, що входять в 50- метрову прикордонну полосу в межах 800-метрової прикордонної смуги.
Наказом начальника Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області від 22.12.2020 № 62-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» Белзькій міській раді Львівської області передано у власність ряд земельних ділянок, розташованих уздовж державного кордону України з Республікою Польща, у тому числі земельну ділянку із кадастровим номером 4624882800:03:000:0077.
22.12.2020 між Головним управлінням Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області та Белзькою міською радою Львівської області складено акт про приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, відповідно до якого передано спірну земельну ділянку.
Рішенням Белзької міської ради від 23.02.2021 № 80 «Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність» земельні ділянки, зокрема і вищевказану, прийнято у комунальну власність.
Рішенням Белзької міської ради від 29.06.2021 № 192 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки зі зміною цільового призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (КВЦПЗ 01.01) площею 37,76 га, що розташована на території Белзької міської ради (за межами населеного пункту) Сокальського району Львівської області та продаж права оренди на неї на земельних торгах у формі аукціону» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельних ділянок зі зміною цільового призначення та включено до переліку земельних ділянок для продажу права оренди на них на земельних торгах у формі аукціону.
У зв`язку із цим було здійснено поділ вищевказаної земельної ділянки на земельні ділянки з кадастровими номерами 4624882800:03:000:0113, 4624882800:03:000:0114.
За результатами продажу права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 на земельних торгах у формі аукціону укладено договір оренди терміном на 10 років із гр. ОСОБА_1 . 
Відповідно до технічної документації, земельна ділянка з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ). Спірна земельна ділянка розташована між лінією державного кордону України та лінією інженерно-прикордонних споруджень на території Белзької міської ради. Факт розміщення земельної ділянки між лінією державного кордону та лінією прикордонних інженерних споруджень підтверджується технічною документацією та рішеннями судів у справі №454/2498/19. Так, Постановою Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 454/2498/19 залишено без змін рішення Сокальського районного суду Львівської області та постанову Львівського апеляційного суду в частині витребування на користь держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби земельних ділянок з кадастровими номерами 4624882800:03:000:0012, 4624882800:03:000:0013, 4624882800:03:000:0015, 4624882800:03:000:0016 та 4624882800:03:000:0017. Наведені ділянки є суміжними до тієї, яка є предметом розгляду в цій справі.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У Конституції України (статті 13, 14) передбачено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частин 1-4 статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлено законом. 
Відповідно до частини 4 статті 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема, землі оборони.
Частинами 2, 3 ст. 115 Земельного кодексу України та ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони» визначено, що уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюється відповідно до закону.
Відповідно до статті 22 Закону України «Про державний кордон України» визначено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.
Частиною 1 статті 23 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.
Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про використання земель оборони» уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України.
Таким чином, сукупний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності, а також щодо них встановлений спеціальний режим їх використання.
Так, Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №163/2369/16-ц підтверджено доводи позовних вимог прокурора про те, що землі у межах прикордонної смуги належать виключно до державної власності. При цьому, суд касаційної інстанції визнав обґрунтованим посилання прокурора на рішення органів державної влади (місцевого самоврядування) про встановлення ширини прикордонної смуги, зокрема постанови обласної Ради депутатів Трудящих Волинської області №39/599 від 15.09.1946, якою в межах Волинської області встановлено 2-кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги. Аналогічними чином постановою Верховного Суду від 26.10.2020 у справі № 297/1408/15-ц також визнано обґрунтованим посилання на рішення органів державної влади про встановлення ширини прикордонної смуги, зокрема постанови Закарпатського обласного виконавчого комітету від 28.09.1946 «Про введення 800 метрової прикордонної смуги в межах Закарпатської області».
Колегія суддів також враховує висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.02.2025 № 903/132223, в якій зазначено наступне: «Натомість суд першої інстанції з огляду на предмет і підстави заявленого позову,    відповідно до встановлених фактичних обставин справи, які підтверджені наявними у матеріалах справи доказами, дійшов обґрунтованого висновку про належність спірної земельної ділянки до земель оборони, яка знаходиться в межах прикордонної смуги, порушення прав та законних інтересів держави щодо користування та розпорядження такою землею, а відтак і про наявність правових підстав для усунення перешкод державі в особі Волинської ОВА у користуванні та розпорядженні землями оборони та зобов`язання відповідача повернути спірну земельну ділянку.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 02.10.2024 у справі №    444/1011/20, відповідно до яких земельні ділянки, розташовані в межах прикордонної смуги, можуть перебувати виключно у державній власності, не можуть передаватися у приватну власність або в користування іншим особам, крім випадків, встановлених законом, оскільки їх правовий режим характеризується особливим значенням для забезпечення державної безпеки та охорони державного кордону. Передача цих земель у користування чи володіння іншим суб`єктам суперечить встановленому правовому режиму та може створювати загрози для національної безпеки.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.01.2025 у справах № 903/1311/23 та № 903/1324/23.».
Відтак, колегія суддів вказує, що оспорювана земельна ділянка належить до земель оборони з особливим режимом використання та відповідно до статті 84 Земельного кодексу України встановлена заборона щодо їх передачі в комунальну та приватну власність.
Отже, земельна ділянка з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 площею 19,6574 га підлягає поверненню в державну власність.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дії не будь-якого органу державної влади можуть свідчити про волевиявлення держави, а лише спеціально уповноваженого. Таким органом в цій ситуації могла бути лише Адміністрація ДПС України, яка не погоджувала жодних дій з відчуження земельних ділянок в межах прикордонної смуги. Відтак, враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - Адміністрації ДПС України, поза її волею, наявні підстави для витребування земельної ділянки з незаконного володіння Белзької міської ради Львівської області.
Скаржник у своїй апеляційній скарзі вказує, про те, що позивачами не було надано до суду затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації, котра є необхідною для визначення розмірів та конфігурації земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності.
Щодо таких тверджень апелянта колегія суддів вказує наступне.
Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 липня 1998 року № 1147 «Про прикордонний режим» (далі - Постанова КМУ № 1147) визначено, що вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм установлено прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим. З урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби України, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.
Згідно з пп. 3 п. 2 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 1998 р. № 1147, прикордонна смуга - це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.
Відповідно до пп. 2-1 п. 2 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 1998 р. № 1147, лінія інженерних прикордонних споруджень - спеціальна смуга місцевості в межах прикордонної смуги та інші земельні ділянки, які відповідно до законодавства надаються в постійне користування органам Державної прикордонної служби для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів.
Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) зоні та є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону, фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України (статті 6, 7, 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України»).
Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів (частина друга статті 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України»).
Статтею 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» визначено, що основними функціями Державної прикордонної служби України є, зокрема, охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму.
Враховуючи наведені положення, колегія суддів зазначає, що не розроблення та не затвердження окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри (ширина) прикордонної смуги встановлені законом - від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд, такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26.07.2023 у справі № 454/2498/19.
Вищезазначене узгоджується з висновками викладеними в постанові Великої Палати Верховного суду від 11.09.2019 року у справі №924/174/18, постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 14.11.18 у справі №297/1395/15-ц, постанові Верховного суду від 6.11.2019 року у справі №163/2369/16- ц.
Щодо посилання апелянта на висновок науково-правової експертизи щодо окремих питань правового режиму земель розташованих вздовж державного кордону України від 14.05.2024 року №126/63-С, колегія суддів вказує наступне.
Статтею 109 ГПК України встановлено, що висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
Дискрецією встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази, надавати їм оцінку для виконання завдання господарського судочинства наділені суди першої та апеляційної інстанції як суди факту (постанови ВПВС від 16.01.19р. у справі № 373/2054/16-ц, від 02.11.22р. у справі № 910/11273/20).
Одним із засобів встановлення обставин справи є висновок судового експерта ( п.2 ч.2 ст. 73 ГПК України). Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Водночас предметом висновку експерта не можуть бути питання права ( ч.2 ст. 98 Кодексу).
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Таку ж правову позицію поділяє Верховний Суд у постанові від 18.12.19р. у справі № 761/29966/16-ц).
Встановлення обставин перебування спірної земельної ділянки на місцевості, а зокрема між лінією державного кордону та лінією прикордонних інженерних споруджень є безпідставним, оскільки в силу Закону України "Про використання земель оборони" уздовж державного кордону України визначено належність земель до земель оборони.
Водночас, висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу ( ст. 104 Кодексу).
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 у справі №914/2904/23.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд – 
УХВАЛИВ  :
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 12.11.2024 (вх. № 01-05/3218/24 від 12.11.2024) залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 у справі № 914/2904/23 залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави  2  Розділу  IV ГПК України.

Головуючий суддя                                                                       О.С. Скрипчук
Суддя                                                                                          Н.М. Кравчук
Суддя                                                                                           О.І. Матущак