КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №367/9352/19                                                                               Головуючий у суді І інстанції: Кравчук Ю.В.
провадження №22-ц/824/8663/2025                                                          Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 червня 2025 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Желепи О.В., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Дуб С.І., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Штронди Антона Михайловича, який представляє інтереси Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «ФК «Фінілон» про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «ФК «Фінілон» про стягнення грошових коштів.
У обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого йому було видано золоту банківську картку «карта Моряка» рахунок № НОМЕР_1 строком дії до 09.2014.
Позивач зазначає, що на час укладення вказаного договору позивач мешкав в АР Крим, а у січні 2014 року він відправився в рейс на підставі укладеного контракту з міжнародною компанією Tidewater, Inc (Тайдвотер), яка спеціалізується у наданні морських послуг та послуг у сфері морсько-нафтової промисловості, що підтверджується послужною книжкою моряка № 02524/2013/25, що була видана Інспекцією з питань підготовки та дипломування моряків.
Позивач зазначає, що за час перебування на судні йому було нараховано та переведено на особисту карту моряка заробітну плату в розмірі 14 000 доларів США за групою платежів М83-TCN Fleet, що підтверджується квитанцією про виплату № 000000000280120 від 28.03.2014.
Позивач звертає увагу суду, що на час перерахування коштів баланс картки складав 3226,62 доларів США, а отже після надходження коштів загальна сума, що знаходилась на картці становила 17 226,62 доларів США.
Позивач наголошує, що після закінчення служби він повернувся до АР Крим, однак отримати кошти, що перебували на його рахунку в нього не було можливості, оскільки внаслідок збройної агресії з боку російської федерації на території АР Крим та в м. Севастополь встановлено особливий правовий режим, та ця територія визначена як тимчасово окупована територія України.
Позивач стверджує, що у зв`язку із зазначеними подіями він був вимушений покинути домівку та переїхав до смт. Ворзель, а в подальшому до м. Ірпінь, де мешкав до теперішнього часу.
Позивач стверджує, що картка мала термін дії до вересня 2014 року. В травні 2014 року відкрив нову картку в АТ КБ «Приватбанк» у відділені за адресою: м. Київ, вул. Маршала Тимошенко, 29 , де йому повідомили, що за загальними правилами надання банківських послуг закінчення терміну дії картки не призводить до автоматичного закриття рахунку, на якому перебувають кошти і, що він в будь-який час може звернутися з відповідною заявою про закриття рахунку та переведення коштів на будь-яку іншу банківську картку.
Позивач зазначає, що маючи намір перевести кошти з картки, 15 травня 2019 року він звернувся до системи інтернет-банкінгу «Приват24» з проханням надати виписку з банку, однак у видачі виписки по рахунку йому було відмовлено через певні обставини, а саме у зв`язку з тим, що територію АР Крим та м. Севастополь, де були оформлені банківські договори та рахунки, визнано тимчасово окупованою територією України, а тому банк змушений був припинити свою діяльність на цих територіях.
Позивач стверджує, що 18 вересня 2019 року направив лист-заяву на поштову адресу кореспонденції АТ КБ «Приватбанк» з проханням закрити рахунок , а кошти в сумі 17 226, 62 доларів США перевести на інший рахунок.
Позивач зазначає, що 19 вересня 2019 року у відділенні банку № 3 позивач власноруч подав заяву про закриття рахунку та прохання перерахувати кошти в сумі 17 226, 62 доларів США на рахунок НОМЕР_2 , пройшов ідентифікацію у присутності представника банку, який є відповідальним за прийняття подібної кореспонденції, про що свідчить особлива відмітка про прийняття заяви, якій було присвоєно вхідний № 25006945.
Позивач стверджує, що 15 жовтня 2019 року він отримав відповідь № 20.1.0.0.0/7-190920/1345, в якій було зазначено, що під час отримання звернень клієнтів Банку засобами поштового зв`язку банк позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит, а отже не може бути впевненим в тому, що інформація, яка становить банківську таємницю, надана особі, яка має право на її отримання, оскільки нормами чинного законодавства, яке регулює питання з надання послуг операторами поштового зв`язку, також не передбачено здійснення ідентифікації та перевірки повноважень осіб, що відправляють кореспонденцію. Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на його користь грошові кошти, що містяться на картковому рахунку № НОМЕР_1 в сумі 17 226, 62 доларів США, що еквівалентно 417 230, 46 гривень на момент подання позову, пеню в сумі 2 057, 57 гривень, інфляційне збільшення в сумі 2 920, 61 гривень. Загальна сума боргу з інфляційними втратами та штрафними санкціями складає 422 208, 64 гривень.
12 березня 2020 року до суду від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить позовні вимоги вважати викладеними в наступній редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , грошові кошти, що містяться на картковому рахунку № НОМЕР_1 у сумі 17 226, 62 доларів США, що еквівалентно 417 230, 46 гривень на момент подання позову, пеню в сумі 1 990 189, 29 гривень та інфляційне збільшення в сумі 2 920,61 гривень».
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 вересня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, які були розміщені на поточному рахунку НОМЕР_1 згідно договору №SAMDN52000068210105 у розмірі 17 176 доларів США 62 цента.
Стягнуто із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1662 грн 63 коп..
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Штронда А.М., який представляє інтереси Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив Ірпінського міського суду Київської області від 30 вересня 2024 року в задоволеній частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що з 17.11.2024 року за спірним договором, який є предметом сопру в даній справі було змінено боржника, з первісного боржника ПАТ КБ «ПриватБанк» на нового боржника - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон».
Будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення банком на ТОВ «ФК «Фінілон» боргу за договором, якій є предметом спору у даній справі, на адресу банку не надходило, тому скаржник вважає, що переведення боргу банком було здійснено зі згоди позивача.
Тому внаслідок укладення 17.11.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінінлон» Договору переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором, який є предметом спору у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов договору про переведення боргу від 17.11.2014 року.
25 березня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Герасимової Т.І., просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором про надання банківських послуг, з приводу якого виникли спірні правовідносини у даній справі, та належним відповідачем у цій справі. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума грошових коштів, які були розміщені на рахунку позивача № НОМЕР_1 згідно договору №SAMDN52000068210105 у розмірі 17 176 доларів США 62 цента.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 1990 189,29 грн на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції врахував правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у постанові 761/16124/15-ц від 25 січня 2022 року та обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем базою нарахування пені зазначено безпосередньо кошти, що є предметом спору, які перебували на його рахунку, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позову в частині стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційного збільшення у сумі 2920,61 грн, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що положення частини другої статті 625 ЦК України в частині інфляційних втрат не можуть бути застосовані до боргового зобов`язання в доларах США, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому не становить предмет даного апеляційного розгляду.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.
Відповідно до ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
Відповідно до ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.
Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі №175/4639/19 (провадження №61-11582сво21), а також у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №757/34314/18-ц, від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, від 07 листопада 2023 року у справі №757/2801/20-ц.
На вказаному наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20, у якій, зокрема, зазначено про те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.
Встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого ОСОБА_1 було видано золоту банківську картку «карта Моряка», рахунок № НОМЕР_1 , строком дії до вересня 2014 року.
Встановлено, що на рахунку позивача було нараховано та переведено на особисту карту моряка заробітну плату в розмірі 14 000 доларів США за групою платежів М83-TCN Fleet, що підтверджується квитанцією про виплату № 000000000280120 від 28.03.2014. На час перерахування коштів баланс картки складав 3226, 62 доларів США, а отже після надходження коштів загальна сума, що знаходилась на картці становила 17 226,62 доларів США.
АТ КБ «Приватбанк» листом № 117364-ВБ від 15 травня 2019 року повідомив ОСОБА_1 про те, що територію АР Крим та міста Севастополя, де відповідно ним були оформлені банківські договори та рахунки, визнано тимчасово окупованою територією України відповідно до ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь». Тож, з огляду на зазначене, АТ КБ «Приватбанк» був вимушений припинити свою діяльність на території АР Крим і міста Севастополя.
16 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Приватбанк» із заявою, в якій просив закрити розрахунковий рахунок НОМЕР_1 та перерахувати кошти, які залишися на рахунку на інший діючий рахунок, відкритий ним у ПАТ КБ «Приватбанк».
19 вересня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ПАТ «Приватбанк» із заявою, в якій просив закрити розрахунковий рахунок НОМЕР_1 та перерахувати кошти, які залишися на рахунку на інший діючий рахунок, відкритий ним у ПАТ КБ «Приватбанк».
Як вбачається з матеріалів справи, листом № 20.1.0.0.0/7-190920/1345 від 15 жовтня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» повідомив ОСОБА_1 про те, що чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими Постановою Правління НБУ від 14.07.2006 № 267, передбачено, що банки зобов`язані забезпечувати банківську таємницю, з метою недопущення її незаконного розкриття. Також зазначили, що під час отримання звернень від Банку засобами поштового зв`язку банк позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит, а отже не може бути впевненим у тому, що інформація, яка становить банківську таємницю, надана особі, яка має право на її отримання, оскільки нормами чинного законодавства, яке регулює питання з надання послуг операторами поштового зв`язку, також не передбачено здійснення ідентифікації та перевірки повноважень осіб, що відправляють кореспонденцію. Таким чином, оскільки звернення надійшло до банку у вигляді листа, відправленого поштовим зв`язком, банк не мав можливості надати позивачу запитувану інформацію.
Відповідно до витягу з протоколу № 18 засідання Правління банку від 15 травня 2014 року, Публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» було припинено діяльність відокремлених підрозділів Філії «Кримське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк».
17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» в особі голови правління банку Дубілета Олександра Валерійовича, діючого на підставі Статуту, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінілон», в особі директора Дмитраша Андрія Миколайовича, діючого на основі Статуту, з другої сторони, було укладено договір про наступне.
Відповідно до п.1 вищевказаного договору, на основі кредитів, отриманих ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті ПАТ КБ «Приватбанк»: https://privatbank.ua/terms/, який є невід`ємною частиною до дійсного договору, ПАТ КБ «Приватбанк» передає, а ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе виконання зобов`язань щодо виплати грошових коштів, які виникли на основі депозитних договорів та договорів банківського обслуговування.
Відповідно до п.2 вищевказаного договору ПАТ КБ «Приватбанк» передає ТОВ «ФК «Фінілон» борг в обсязі та на умовах, які виникли в момент підписання зазначеного договору.
Відповідно до п.3 вищевказаного договору, протягом одного місяця з моменту підписання договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язується перерахувати ТОВ «ФК «Фінілон» грошові кошти, розміщені кредиторами на основі договорів в розмірі відповідно Додатку № 1. Переказ грошових коштів здійснюється в гривні по курсу який відповідає іноземній валюті відносно гривні, встановленому НБУ станом на дату підписання договору.
Відповідно до п.4 вищевказаного договору, з моменту набрання законної сили договору ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» і стає боржником по договору відповідно до Додатку 1.
Відповідно до п.5 вищевказаного договору, цей договір набирає законної сили з моменту його підписання.
Як вбачається з довідки від 29 травня 2020 року, АТ КБ «Приватбанк» підтверджує факт виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 , відповідно до договору переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку задовольняючи частково позовні вимоги, оскільки АТ КБ «Приватбанк» не виконало належним чином розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум, що свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань щодо повернення.
Доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського рахунку, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не надавав згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором депозитного вкладу, а тому, відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, які зокрема викладені у постанові від 18 квітня 2023 року, справа № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), у постанові Верховного Суду у справі № 757/44991/21-ц від 29 січня 2024 року.
Таким чином, саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за оспорюваним договором перед позивачем, з приводу виконання умов яких виникли спірні правовідносини, а, отже, й належним відповідачем, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Доводи апеляційної скарги про наявність мовчазної згоди позивача на укладення договору про перевід боргу на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон», суд апеляційної інстанції відхиляє, з урахуванням правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21) зроблено висновок, що «з огляду на те, що договір між сторонами укладено у письмовій формі, він містить умови про їх двостороннє волевиявлення, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі. Банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17».
Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги судову практику наведену в апеляційній скарзі, а саме постанови Верховного Суду у справах № 321/1260/19 від 27.04.2020 року, № 530/1995/18 від 28.09.2022 року, №263/11275/18 від 06.10.2021 року, оскільки суд апеляційної інстанції застосовує останні правові висновки Верховного Суду від 29.01.2024 року у справі № 757/44991/21-ц.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення саме з банку суми вкладів та нарахованих відсотків є обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню на думку колегії суддів є цілком правильними.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 610, ст. 520, ч. 1 ст. 1061, ч. 1 ст. 1070 ЦК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Штронди Антона Михайловича, який представляє інтереси Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «05» червня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       О.В. Желепа

                                                                                                 С.Г. Музичко