ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року	Львів	Справа № 380/16521/24 пров. № А/857/34358/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року  у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС у Львівській області  про визнання протиправним та скасування рішення,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Желік О.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просила скасувати рішення № 2743813012416 від 24.06.2024 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Головного управління ДПС у Львівській області № 2743813012416 від 24.06.2024 до неї застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 31 650,93 грн, а також нараховано пеню в сумі 8066,30 грн на підставі частини другої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Вказує, що нею, як платником єдиного податку 3 групи оподаткування, 06.01.2024 при поданні річної звітності (відповідно до п. 294.1 ПК України) за 2023 рік було допущено механічну помилку при визначенні суми доходу, на який нараховується єдиний внесок, та вказано суму 67000,00 грн, замість 6700,00 грн. За наслідками допущення такої помилки нею було подано уточнюючі декларації від 12.04.2024 та 25.04.2024. В уточнюючій декларації від 25.04.2024 було виправлено помилку у формі описки (замість суми 67000,00 грн, вказано правильну суму 6700,00 грн). Однак, незважаючи на це, Головним управління ДПС у Львівській області було застосовано до неї штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску. Вважає оскаржуване рішення протиправним, адже штрафні санкції нараховано відповідачем за неіснуючим зобов?язанням з єдиного соціального внеску.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року  адміністративний позов задоволено повністю.   Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Львівській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № 2743813012416 від 24.06.2024, застосоване до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при поданні податкової декларації (звітної) платника єдиного податку за 2023 рік позивачем помилково зазначено суму єдиного внеску з урахуванням максимальної величини (з січня по грудень)  67000,00 грн. При цьому надалі фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було самостійно усунуто вказану помилку шляхом подання 10.04.2024 та 12.04.2024 уточнюючих податкових декларацій, із зазначенням в додатках 1 до таких декларацій суми доходу, на яку нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини (з січня по грудень)  6700,00 грн., визначивши суму єдиного внеску, яка підлягала сплаті на небюджетні рахунки за даними звітного (податкового) періоду (з січня по грудень)  1474,00 грн. Оскільки визначену суму грошового зобов`язання, визначену в звітній податкової декларації платника єдиного податку за 2023 рік, було самостійно погашено позивачем шляхом подання уточнюючої декларації, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для нарахування позивачу штрафних санкцій та пені. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що при проведенні аналізу в інтегрованій картці платника виявлено, що позивачем було подано звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 936455426 від 06.01.2024 за 2024 рік, де зазначено суму нарахувань в розмірі 176880 грн, яка підлягала сплаті не пізніше 19.02.2024. Проте, платником сплачено лише 17688 грн, сума недоплати становила 158254,64 грн. Вказує, що вищезазначена сума була погашена платником шляхом подання уточнюючої податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця № 9385841560 від 10.04.2024 з Додатком 1 «Відомості про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску». Звертає увагу на те, що нараховано штраф за період від спливу граничного терміну на сплату зобов`язання зі сплати єдиного внеску до моменту подання уточнюючої декларації, якою було виправлено раніше задекларовану суму.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку 3 групи оподаткування та зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 02.07.2019. Номер запису в ЄДРПОУ: 2397000000004630.
06.01.2024 позивачем подано до Головного управління ДПС у Львівській області податкову декларацію платника єдиного податку за 2023 рік (звітна), в якій зазначено суму ЄСВ, яка підлягає сплаті за звітний період в розмірі 176880,00 грн.
Згідно з додатком 1 до вказаної декларації (звітної), позивачем самостійно визначено суму доходу, на яку нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини (з січня по грудень) – 67000,00 грн щомісячно. Сума єдиного внеску, яка підлягає сплаті на небюджетні рахунки за даними звітного (податкового) періоду (з січня по грудень) – 14740,00 грн  щомісячно.
10.04.2024 позивачем подано до Головного управління ДПС у Львівській області податкову декларацію платника єдиного податку за 2023 рік (уточнююча), в якій зазначено суму ЄСВ, яка підлягає сплаті за звітний період в розмірі 17688,00 грн.
Згідно додатку 1 до вказаної декларації (уточнюючої), позивачем самостійно визначено суму доходу, на яку нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини (з січня по грудень) – 6700,00 грн щомісячно. Сума єдиного внеску, яка підлягає сплаті на небюджетні рахунки за даними звітного (податкового) періоду (з січня по грудень) – 1474,00 грн щомісячно.
12.04.2024 позивачем повторно подано до Головного управління ДПС у Львівській області податкову декларацію платника єдиного податку за 2023 рік (уточнююча), в якій зазначено суму ЄСВ, яка підлягає сплаті за звітний період в розмірі 17688,00 грн.
Згідно з додатком 1 до вказаної декларації (уточнюючої), позивачем самостійно визначено суму доходу, на яку нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини (з січня по грудень) – 6700,00 грн щомісячно. Сума єдиного внеску, яка підлягає сплаті на небюджетні рахунки за даними звітного (податкового) періоду (з січня по грудень) – 1474,00 грн щомісячно.
Стрийським відділом податків і зборів з фізичних осіб та проведення камеральної перевірки управління оподаткування фізичних осіб Головного управління ДПС у Львівській області 24.06.2024 проведено камеральну перевірку за період з 20.02.2024 по 10.04.2024, за результатами якої згідно п.2 ч.11 ст.25 Закону України від 08.07.2010 № 2464-V1 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сформовано рішення № 2743813012416 про застосування штрафних санкцій в сумі 31650,93 грн та нарахування пені в сумі 8066,30 грн за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку регулюються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 2464-VI).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно зі статтею 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що  платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI з-поміж інших платників єдиного внеску визначено  також фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Абзацом першим частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI встановлено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи. Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що нормами чинного законодавства встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування ЄСВ.
При цьому, законодавством встановлено обов`язок платника податку самостійно обчислити суму єдиного внеску у податковій декларації, поданій ним за результатом, зокрема, річного декларування.
Так, згідно абзацу першого пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України (далі – ПК України) податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) – документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.
Пунктом 49.1 ПК України встановлено, що   податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.
Абзацом першим пункту 49.2 статті 44 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.
Із матеріалів справи слідує, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником єдиного податку 3 групи оподаткування.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 296.3 статті 296 ПКУ платники єдиного податку третьої групи подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду.
Платники єдиного податку третьої групи (фізичні особи) у складі податкової декларації платника єдиного податку за IV квартал податкового (звітного) року подають також відомості про суми єдиного внеску, нарахованого, обчисленого і сплаченого в порядку, визначеному законом для даної категорії платників.
Статтею 50 ПК України визначено порядок самостійного виправлення помилок, що містяться у раніше поданій платником податку податковій декларації.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 50.1 статті 50 статті 50 ПКУ у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених ст. 102 ПКУ) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених ст. 50 ПКУ), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.
Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.
Абзацом четвертим-шостим пункту 50.1 статті 50 статті 50 ПКУ визначено, що   платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, зобов`язаний, за винятком випадків, установлених п. 50.2 ст. 50 ПКУ:
а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку;
б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов`язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п`яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов`язання з цього податку.
Згідно з абзацом сьомом пункту 50.1 статті 50 статті 50 ПКУ якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період або подає у наступних податкових періодах уточнюючу декларацію внаслідок виконання вимог пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються.
Крім цього, згідно з підпунктом 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України  тимчасово, на період з 01 серпня 2023 року до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у разі самостійного виправлення платником податків з дотриманням порядку, вимог та обмежень, визначених статтею 50 цього Кодексу, помилок, що призвели до заниження податкового зобов`язання, такий платник звільняється від нарахування та сплати штрафних санкцій, передбачених пунктом 50.1 статті 50 цього Кодексу, та пені.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, при поданні позивачем  податкової декларації (звітної) платника єдиного податку за 2023 рік, нею було визначено суму ЄСВ, яка підлягала сплаті за звітний період в розмірі 176880,00 грн.
Відповідно до додатку 1 до вказаної декларації, позивачем помилково зазначено суму єдиного внеску з урахуванням максимальної величини (з січня по грудень) – 67000,00 грн.
При цьому,  надалі ФОП ОСОБА_1 було самостійно усунуто вказану помилку шляхом подання 10.04.2024 та 12.04.2024 уточнюючих податкових декларацій, із зазначенням в додатках 1 до таких декларацій суми доходу, на яку нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини (з січня по грудень) – 6700,00 грн, визначивши суму єдиного внеску, яка підлягала сплаті на небюджетні рахунки за даними звітного (податкового) періоду (з січня по грудень) – 1474,00 грн.
Судом першої інстанції також встановлено, що позивачем щоквартально сплачувався єдиний внесок в сумі 4422,00 грн, що складає 1474,00 грн щомісячно, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними квитанціями.
Таким чином, оскільки визначену суму грошового зобов`язання, визначену в звітній податкової декларації платника єдиного податку за 2023 рік, було самостійно погашено ФОП ОСОБА_1 шляхом подання уточнюючої декларації, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для нарахування позивачу штрафних санкцій та  пені.
Враховуючи наведене, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідача № 2743813012416 від 24.06.2024 позивачем було надано до податкового органу уточнюючі декларації, у яких нею зменшено податкові зобов?язання з єдиного внеску за 2023 рік, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління ДПС у Львівській області № 2743813012416 від 24.06.2024 слід визнати протиправним та скасувати.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року  у справі № 380/16521/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін