ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/7386/24
Номер провадження 22-ц/818/1989/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді (судді-доповідача) Мальованого Ю.М.,
суддів Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року в складі судді Алтухової О.Ю. по справі № 953/7386/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 17 березня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» та відповідач шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета кредиту - для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії 75 000,00 грн, процентна ставка 24% річних, тип фіксований, обов`язковий мінімальний платіж у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. Відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції та підтвердив її акцептування, приєднався до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання. Банк зобов`язання за кредитним договором виконав вчасно, надавши у розпорядження клієнта кредитні кошти. Станом на 23 лютого 2021 року загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 49 400,27 грн. 23 лютого 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором до відповідача.
Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 400,27 грн та судовий збір, а також витрати на професійну правову допомогу в розмірі 7100,00 грн.
28 жовтня 2024 року від ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» надійшли додаткові пояснення, в яких він зазначив про виявлену у позовній заяві помилку щодо порядку набуття ним права вимоги за кредитним договором та вказав, що 22 лютого 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «ФОРТ» було укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги перейшло до останнього. У подальшому 23 лютого 2021 року між ТОВ «ФК «ФОРТ» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги перейшло до нього. Просив долучити нові докази, зокрема, витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 01-23-02/21 від 23 лютого 2021 року між ним та ТОВ «ФК ФОРТ».
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» відмовлено.
Заочне рішення суду мотивовано тим, що позивачем до позовної заяви не було долучено доказів переходу права вимоги до ОСОБА_1 на підставі договору факторингу від 23 лютого 2021 року, зокрема, додатку – витягу з реєстру боржників, а подані ним 28 жовтня 2024 року докази судом не прийнято, оскільки вони подані з порушенням передбачених ЦПК України строків, питання про поновлення яких позивач не ставив, а також їхні копії не надіслані відповідачу.
На вказане судове рішення поштою 10 січня 2025 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» до суду апеляційної інстанції подало апеляційну скаргу, в якій просило заочне рішення суду – скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду першої інстанції про відсутність доказів переходу до нього права вимоги до відповідача спростовуються поданими ним доказами та додатковими поясненнями. На виконання умов договору факторингу кредиторами було вчинено конклюдентні дії у вигляді передачі йому матеріалів кредитної справи. 
ОСОБА_1 своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 рокув порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України. 
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 березня 2014 року ОСОБА_1 підписано Анкету-заяву про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум-готівка». ОСОБА_1 акцептував публічну пропозицію ПАТ «Альфа-Банк» Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та виявив бажання отримати від Банку кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії з лімітом в межах 75 000,00 грн по рахунку на умовах, що вказуються у Договорі та додатку до Договору, що підписується в рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка» з урахуванням умов публічної пропозиції (а.с. 5).
Також 17 березня 2014 року ОСОБА_1 підписано заяву на відкриття поточних рахунків та довідку про умови кредитування з використанням картки «Максимум-готівка». З вказаної довідки вбачається, що строк дії картки 2 роки з можливістю перевипуску за умови дотримання клієнтом умов договору, строк дії кредитної лінії: 1 рік з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії за умови дотримання клієнтом умов договору, максимальна сума кредиту – 75 000,00 грн, форма кредитування – відновлювальна кредитна лінія, процентна ставка фіксована, погашення кредиту здійснюється щомісячно, не менш ніж сума обов`язкового мінімального платежу, обов`язковий мінімальний платіж складає 7% від суми заборгованості, мінімум 50 грн, строк внесення платежу: до 24 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем відкриття картки, сума щомісячного платежу 305 грн, орієнтовна реальна процентна ставка 53 % на рік, абсолютне значення подорожчання кредиту 139 грн в міс (а.с. 5 зворот).
З виписки по рахунку за період з 17 березня 2014 року по 05 лютого 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 здійснював користування кредитною карткою та фактично отримав кредитні кошти внаслідок зняття готівки в банкоматах та покупок. Останнє поповнення картки відбулося 26 вересня 2019 року на суму 4370,00 грн. Станом на 22 лютого 2021 року відбулось згортання активу у зв`язку з продажем згідно договору факторингу «ФК ФОРТ» від 22 лютого 2021 року, сума операції 42 073,67 грн (а.с. 25-33).
З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 22 лютого 2021 року ОСОБА_1 має заборгованість в сумі 49 400,27 грн, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 41 413,67 грн, відсотками за користування кредитом в розмірі 5726,60 грн, овердрафту (несанкціонована заборгованість) – 660,00 грн, неустойки – 1600,00 грн. Також у розрахунку зазначена комісія за розрахунково-касове обслуговування, заборгованість – 0 грн (а.с. 34).
22 лютого 2021 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФОРТ» (фактор) укладено договір факторингу № 1, за умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в додатку до договору (а.с. 8-12).
Згідно з п. 2.3 договору факторингу право вимоги вважається відступленим фактору з моменту підписання цього договору. В день підписання цього договору сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників, за формою встановленою в додатку № 2 до цього договору.
Відповідно до п. 4.2 договору фактор зобов`язаний передати в розпорядження клієнту грошові кошти і сплатити Клієнтові ціну прав вимоги в розмірі 14 235 001,00 грн, шляхом перерахування на рахунок Клієнта, відкритого в АТ «Альфа-Банк», до 23 лютого 2021 року.
З копії акту приймання-передачі реєстру боржників від 22 лютого 2021 року до договору факторингу № 1 вбачається, що у відповідності та на виконання договору факторингу № 1 від 22 лютого 2021 року Клієнт передав, а Фактор отримав право вимоги, детальний опис складових якого наведений в додатку № 1-1 до договору, а також реєстр боржників клієнта на компакт-диску, складений за формою згідно із додатком № 1-2 до договору (а.с. 21).
З додатку № 1-1 до договору факторингу від 22 лютого 2021 року – характеристики прав вимоги, переданих фактору клієнтом за договором, та боржників за основними договорами, вбачається, що за № 9687 вказаний ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості 49 400,27 грн (а.с. 18-20). 
Згідно копії платіжного доручення № 35 від 23 лютого 2021 року ТОВ «ФК ФОРТ» сплачено АТ «Альфа-Банк» 14 235 001,00 грн (призначення платежу: за право вимоги згідно договору факторингу № 1 від 22 лютого 2021 року) (а.с. 22).
23 лютого 2021 року між ТОВ «ФК«ФОРТ» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (фактор) укладено договір факторингу № 01-23-02/21, за умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в додатку № 1-1 до договору (а.с. 13-17).
Згідно з п. 2.3 договору факторингу право вимоги вважається відступленим фактору з моменту підписання цього Договору. В день підписання цього Договору Сторони підписують Акт приймання-передачі Реєстру Боржників, за формою встановленою в Додатку № 2 до цього договору.
Відповідно до п. 4.2 договору фактор зобов`язаний передати в розпорядження клієнту грошові кошти і сплатити Клієнтові ціну прав вимоги в розмірі 14 235 001,00 грн, шляхом перерахування на рахунок Клієнта, відкритого в АТ «ПУМБ», до 09 березня 2021 року.
Як вбачається з копії акту приймання-передачі реєстру боржників від 23 лютого 2021 року до договору факторингу № 01-23-02/21 за яким у відповідності та на виконання договору факторингу № 01-23-02/21 від 23 лютого 2021 року, Клієнт передав, а Фактор отримав право вимоги, детальний опис складових якого наведений в додатку № 1-1 до договору, а також реєстр боржників клієнта на компакт-диску, складений за формою згідно із додатком № 1-2 до договору (а.с. 23).
Згідно копії платіжного доручення № 129 від 23 лютого 2021 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» сплатило ТОВ «ФК ФОРТ» 13 235 001,00 грн (призначення платежу: за право вимоги згідно договору факторингу № 01-23-02/21 від 23 лютого 2021 року) (а.с. 24).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» не надано належних і достатніх доказів переходу до нього права вимоги до відповідача за кредитним договором.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За положенням частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положенням частини 1 статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 2 статті 615 ЦК України).
Кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів на суму кредиту у розмірах і в порядку, що встановлені договором. Якщо договір не містить умови про розмір процентів, він визначається обліковою ставкою банківського процента (ставкою рефінансування), встановленою Національним банком України. У разі відсутності іншої угоди проценти виплачуються щомісяця до дня повернення суми кредиту.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Тобто, підставою для заміни сторони, а саме процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, у наслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.
Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.
За частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 тощо).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина 1 статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначило ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» у позові, воно придбало у АТ «Альфа-Банк» право вимоги за кредитним договором від 17 березня 2014 року, укладеним з ОСОБА_1 .
Водночас, як вбачається з долучених до позовної заяви додатків, право вимоги до відповідача за зобов`язанням, передбаченим кредитним договором від 17 березня 2014 року, від АТ «Альфа-Банк» спочатку перейшло до ТОВ «ФК «ФОРТ».
У матеріалах справи наявний договір факторингу № 1 від 22 лютого 2021 року, укладений між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «ФОРТ» та додаток 1-1 до договору факторингу № 1 від 22 лютого 2021 року, якими підтверджується перехід права вимоги до відповідача за кредитним договором від 17 березня 2014 року від АТ «Альфа-Банк» до ТОВ «ФК «ФОРТ».
У подальшому згідно договору факторингу № 01-23-02/21 від 23 лютого 2021 року відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами від ТОВ «ФК «ФОРТ» до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс».
Однак, до позову ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» не надав додаток до договору факторингу № 01-23-02/21 від 23 лютого 2021 року, яким би підтверджувався перехід права вимоги саме за кредитним договором, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 17 березня 2014 року, від ТОВ «ФК «ФОРТ» до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс».
28 жовтня 2024 року позивачем було надано до суду першої інстанції додаткові пояснення у справі, до яких долучено, зокрема, витяг з додатку до договору факторингу № 1 від 22 лютого 2021 року – реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, та витяг з додатку до договору факторингу № 01-23-02/21 від 23 лютого 2021 року – реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (а.с. 60-74).
Проте, такі докази подані з порушенням вимог ЦПК України щодо строків їх подачі та щодо направлення їх копії відповідачу.
Так, за змістом частин 1, 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частини 9 ст. 83 ЦПК копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Позивач не подав вищевказані докази разом з позовом, не повідомив суду причин, з яких їх не могло бути подано, не порушував питання про поновлення строку на їх подання, а також не надав доказів направлення їх копії відповідачу.
За таких умов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для прийняття доказів, поданих ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» 28 жовтня 2024 року.
Зважаючи на викладене, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, адже позивач не надав належних доказів придбання у ТОВ «ФК «ФОРТ» права вимоги до відповідача за укладеним між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 17 березня 2014 року кредитним договором. Сам по собі факт наявності у ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» матеріалів кредитної справи, на що він посилається в апеляційній скарзі, не є належним доказом переходу права вимоги.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
З наданих позивачем виписки та розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 22 лютого 2021 року ОСОБА_1 має заборгованість в сумі 49 400,27 грн, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 41 413,67 грн, відсотками за користування кредитом в розмірі 5726,60 грн, овердрафту (несанкціонована заборгованість) – 660,00 грн, неустойки – 1600,00 грн.
При цьому, з 17 березня 2014 року по 22 лютого 2021 року ОСОБА_1 знято коштів з рахунку загалом в розмірі 32 542,49 грн, а внесено на рахунок - 46 784,11 грн. Також ОСОБА_1 сплачено комісію за розрахунково-касове обслуговування в загальному розмірі 34 870,42 грн, неустойку в загальному розмірі 1250,00 грн та відсотки та користування кредитом в розмірі 20 192,87 грн.
Разом з тим, підписані ОСОБА_1 17 березня 2014 року анкета-заява про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум-готівка» та Довідка про умови кредитування з використанням картки «Максимум-готівка» не містять умов як щодо розміру процентної ставки за користування кредитом (зокрема й умов щодо ставки 24% річних, на яку посилається товариство у позовній заяві), так і щодо сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування та щодо нарахування неустойки.
З анкети-заяви не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, банком не зазначено переліку таких послуг, що надаються позичальнику, та за які встановлена комісія.
Копії Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та додатку до Договору, передбаченого положеннями анкети-заяви, матеріали справи не містять. Тобто, будь-яких інших доказів на підтвердження правомірності нарахування первісним кредитором відсотків, комісії та неустойки позивачем не надано.
Отже, з урахуванням того, що ОСОБА_1 сплачені неправомірно нараховані проценти за користування кредитом в розмірі 20 192,87 грн, комісія в розмірі 34 870,42 грн та неустойка в розмірі 1250,00 грн, що у загальному розмірі (56 313,29 грн) перевищує розмір заборгованості, про стягнення якої просить позивач (49 400,27 грн), а також враховуючи, що сума внесених ним коштів на рахунок (46 784,11 грн) перевищує суму знятих коштів (32 542,49 грн), тобто фактично отримані та використані грошові кошти повернуті, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором від 17 березня 2014 року.
Доводи апеляційної скарги не підтверджують наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» необхідно залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки апеляційна скарга ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» залишити без задоволення.
Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий                                                        Ю.М. Мальований 

Судді                                                                Н.П. Пилипчук 

В.Б. Яцина