Справа № 463/1973/23                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/3521/24                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2024 року, - 
ВСТАНОВИВ:

у березні 2023 року заступник керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах Міністерства оборони України, Військової частини  НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виселення із службового приміщення без надання іншого житла.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 4 від 04 січня 2021 року «Про порядок закріплення службового (штатно-посадового) житла за посадами для військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 » квартира АДРЕСА_1 закріплена за посадою командира військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 3 від 04 січня 2021 року «Про розподіл службового (штатно-посадового) житла військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 » вищезазначене житло розподілено командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_2 на сім`ю з 2 осіб у складі ОСОБА_2 та його дочки ОСОБА_1 , 2003 року народження. Наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України – начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 31 від 21 березня 2022 року полковника ОСОБА_2 призначено на посаду начальника режимної роботи ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ). У разі переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби, користувач службової квартири зобов`язаний її звільнити у місячний строк разом з членами сім`ї. В подальшому військова частина НОМЕР_1 зверталася до відповідачів з листами про необхідність звільнення службового житлового приміщення, однак вони квартиру не звільнили. Оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 після переведення ОСОБА_2 на інше місце служби не звільнили займане ними службове житлове приміщення, наявні підстави для їх виселення без надання іншого житла. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 неодноразово державою забезпечувався житлом, яке в подальшому відчужував, чим погіршував свої житлові умови. Громадяни, які штучно погіршили свої житлові умови, не беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов протягом п`яти років з моменту погіршення житлових умов. 
З наведених підстав просить:
-виселити ОСОБА_2 із займаного службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення;
-виселити ОСОБА_1 із займаного службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2024 року позовну заяву заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в особі держави в інтересах Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виселення із службового приміщення без надання іншого житла - задоволено.
Виселено ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) із займаного службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.
Виселено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) із займаного службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн.
Компенсовано Львівській спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Західного регіону за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2024 року в апеляційному порядку оскаржував ОСОБА_2 , постановою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2024 року залишено без змін. 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2025 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду м. Львова від 12 листопада 2024 року.
Рішення суду оскаржила  ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що наказом командира військової частини НОМЕР_4  № 3 від 04 січня 2021 року «Про розподіл службового (штатно-посадового) житла військовослужбовцям військової частини  НОМЕР_1 » двокімнатну квартиру загальною площею 74.9 кв.м. за адресою:  АДРЕСА_3 , розподілено командиру військової частини  НОМЕР_1  полковнику ОСОБА_2  на сім`ю з двох осіб у складі ОСОБА_2  та його дочки,  ОСОБА_1 , відтак вона з батьком на законних підставах вселилися в спірну квартиру в січні 2021 року. Зазначає, що  батько є військовослужбовцем у складі Збройних Сил України з вислугою 36 років, брав участь в Антитерористичній операції та безпосередньо бере участь в бойових діях з відбиття агресії російської федерації, є учасником бойових дій, а іншого житла, крім вищезазначеної квартири, у неї з батьком немає. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено без надання іншого житла. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено на припущеннях щодо наявності черговиків, які можуть претендувати на вселення у спірну квартиру, однак в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували зазначену обставину. Переміщення ОСОБА_2  до іншої військової частини, яка перебуває у складі Збройних Сил України, для подальшого проходження служби, не свідчить про те, що трудові відносини між  ОСОБА_2  та Міністерством оборони України припинено. Тривале проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини, а тому виселення особи з відповідного жила є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням її права на повагу до житла. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.       
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що після переведення командира В/Ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 на інше місце служби, він та члени його сім`ї, донька ОСОБА_1 , всупереч вимогам законодавства та умовам договору про надання в користування військовослужбовцю Зборйних Сил України службового (штатно- посадового) житла, у передбачений термін не звільнили займану ними службову квартиру, що була закріплена за посадами для військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , а відтак відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають виселенню із займаної ними службової квартири без надання іншого житла. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частина 4 статті 9 ЖК України передбачає, що ніхто тне може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Наказ Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 є єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями, закріпленими за посадами військових частин.
Наказом Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» погоджено пропозицію Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України щодо проведення у 2019 році експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
Пунктом 3 Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України 01 лютого 2019 року, (далі – Порядок…) передбачено, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. З метою закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами та розподілу серед військовослужбовців квартирно-експлуатаційні органи передають його військовим частинам на утримання та експлуатацію.
Згідно з п. 5 Порядку… військова частина вживає заходи для звільнення користувачем та членами його сім`ї службового (штатно-посадового) житла у разі переміщення його на іншу посаду або звільнення з військової служби. 
Наказом Міністерства оборони України від 19 лютого 2020 року № 51 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» погоджено пропозицію Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України щодо продовження проведення у 2020 році експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 313339053 від 26 жовтня 2022 року підтверджується, що з 24 грудня 2019 року квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 74.9 кв.м., належить на праві державної власності Державі Україна в особі Міністерства оборони України. 
Рішенням виконавчого комітету Винниківської міської ради м. Львова від 12 червня 2020 року № 832 «Про включення житлових квартир до числа службового житла» включено житлове приміщення – квартиру АДРЕСА_4 до числа службових. 
Наказом Міністерства оборони України від 10 серпня 2020 року № 271 «Про закріплення нерухомого військового майна» закріплено на праві оперативного управління нерухоме військове майно за військовими навчальними закладами, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, Північним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням, ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовими частинами, визначеними у додатках 1-48 до наказу.
В додатку № 8 до наказу Міністерства оборони України від 10 серпня 2020 року №271 визначено перелік нерухомого військового майна, що закріплюється на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_1 , а саме: квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 74.9 кв.м.
Згідно з актом приймання (передачі) для утримання та експлуатації службового (штатно-посадового) житла Квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова передає військовій частині НОМЕР_1 для утримання та експлуатації службову квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 74.9 кв.м.
З матеріалів справи вбачається, що 04 січня 2021 року ОСОБА_2 подав рапорт про надання службового (штатно-посадового) житла у місті Винники Львівської області.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 січня 2021 року № 4 «Про закріплення службового (штатно-посадового) житла за посадами для військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 » закріплено житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , за відповідною посадою у військовій частині НОМЕР_1 згідно з додатком до наказу.
Відповідно до списку посад військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 та службового (штатно-посадового) житла, що є додатком до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 січня 2021 року № 4 квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 74.9 кв.м., закріплено за командиром військової частини НОМЕР_1 . 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14 січня 2021 року № 3 «Про розподіл службового (штатно-посадового) житла військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 » розподілено службове житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 74.9 кв.м. – командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_2 на сім`ю з 2 осіб.
05 січня 2021 року між військовою частиною НОМЕР_1 та військовослужбовцем Збройних Сил України командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 укладено договір надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, за умовами якого у зв`язку з незабезпеченістю житлом у Львівському гарнізоні управитель надає користувачу на строк проходження служби на посаді командира військової частини НОМЕР_1 для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 .
Згідно з п. 1.5. договору від 05 січня 2021 року в житловому приміщенні разом з користувачем можуть проживати члени його сім`ї.
Пунктом 3.12 договору від 05 січня 2021 року передбачено, що користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом з членами сім`ї у разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення або переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби (при цьому дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку на який його було укладено).
Згідно з пунктом 7.1 договору від 05 січня 2021 року укладення цього договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, продажу, даруванню, викупу, передачі у заставу або найм чи в користування третім особам. 
У п. 9.1 договору від 05 січня 2021 року передбачено, що договір набирає чинності з дати його підписання і діє на строк проходження користувачем військової служби на посаді командира військової частини НОМЕР_1 .
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 -начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21 березня 2022 року № 31 увільнено від займаної посади і призначено полковника ОСОБА_2 , командира військової частини НОМЕР_1 , начальником режимної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується листами військової частини НОМЕР_1 № 821/577/01-10 від 29 січня 2022 року, № 821/659/01-40 від 05 квітня 2022 року, А2736 № 821/968/01-40 від 05 квітня 2022 року, ОСОБА_2 рекомендовано, а в подальшому повідомлено про необхідність негайно разом з членами сім`ї звільнити службове (штатно-посадове) житло за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 74.9 кв.м., яке закріплене за посадою командира військової частини НОМЕР_1 , листи ним отримувались, однак спірне приміщення ні ОСОБА_2 , ні член його сім`ї, донька, ОСОБА_1 , не звільнили. 
Матеріалами справи підтверджується, що постановою Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2022 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року, у справі № 463/4827/22 ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-13 Кодексу про адміністративне правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 145 неоподаткованих мінімумів, що становить 2465 грн. 
Вищезазначеною постановою встановлено, що ОСОБА_2 отримав у користування квартиру АДРЕСА_9 , а після звільнення із служби з військової частини НОМЕР_1 вказане майно не повернув власнику, а продовжує його незаконно утримувати, використовуючи у своїх особистих цілях, достовірно знаючи, що правових підстав для цього він не має. 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Матеріалами справи безспірно підтверджується, що штатно-посадове (службове) житло, яким є спірна квартира, було надано ОСОБА_2 у тимчасове користування на договірних умовах, на підставі договору про надання в користування житла від 05 січня 2021 року відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40. 
Чинне законодавство не передбачає можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 154/1944/20, від 22 листопада 2021 року у справі № 161/4428/20, від 06 грудня 2023 року у справі № 752/11813/21, від 05 червня 2024 року у справі № 705/5247/21 та від 22 січня 2025 року №359/12709/21. 
Відповідно до п. 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством.
У договорі про надання в користування спірної квартири зазначені аналогічні умови, якими є обов`язок військовослужбовця вивільнити житлове (службове) приміщення протягом одного місяця разом з членами своєї сім`ї.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_2 , як командир військової частини НОМЕР_1 , отримуючи у тимчасове користування спірну квартиру, що була закріплена за цією посадою, на підставі вказаного вище договору від 05 січня 2021 року, зобов`язався звільнити квартиру разом з членами своєї сім`ї, яким є ОСОБА_1 , у місячний строк у разі переведення його на іншу посаду або звільнення його з військової служби.
Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, який регулює спірні відносини, не містить будь-яких винятків для членів сім`ї військовослужбовця щодо їх обов`язку звільнити житлове приміщення у разі переведення військовослужбовця на іншу посаду або звільнення з військової служби.
Враховуючи наказ Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року №40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, якими врегульовано правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями, закріпленими за посадами військових частин, те, що спірне службове житлове приміщення закріплено за конкретною посадою військовослужбовців Збройних Сил України та надається у користування військовослужбовцю тимчасово, лише на період зайняття посади, за якою закріплено це житло, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , як член сім`ї ОСОБА_2 , у зв`язку з переведенням ОСОБА_2 на інше місце служби, немає законного права на проживання у квартирі АДРЕСА_9 , а відтак підлягає виселенню з службового (штатно-посадового) житла.
Колегія суддів вважає, що житлові права ОСОБА_3 внаслідок виселення її з квартири АДРЕСА_9 , не будуть порушені, оскільки  ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_10 , загальною площею 41.1 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності СТЕ 171075 від 27 квітня 2021 року. 
Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав вважати спірну квартиру житлом, належним відповідачці в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з тривалим проживанням в ньому, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 до часу пред`явлення до неї позовних вимог щодо звільнення житла проживала у спірній службовій квартирі нетривалий час, а саме, з 05 січня 2021 року, тобто з моменту укладення договору, і до 21 березня 2022 року, тобто до моменту увільнення ОСОБА_2 від займаної посади, що становить менше 1 року і 3 місяців, тому гарантії, передбачені статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до цих спірних правовідносин не є застосовними. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло в зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2024 року– залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 29.05.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк