П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/33090/24	
Перша інстанція: суддя Катаєва Е.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Турецької І.О.,
          Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2024р. ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому просила:
- визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплат їй ОСОБА_1 , допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі з травня 2024 року; 
- зобов`язати відповідача продовжити проводити їй ОСОБА_1 , виплату допомоги на проживання як внутрішньо переміщеній особі та інваліду 2 групи з травня 2024 року у відповідності до вимог п.13-1 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою КМУ від 20.03.2022р. №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» із змінами.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у січні 2023р. змушена виїхати на безпечну територію України та перемістилась з міста Херсон до міста Одеса. 
20.01.2023р. її зареєстровано внутрішньо переміщеною особою, у зв`язку з чим в період з 1.01.2023р. по 30.04.2024р. їй виплачувалась грошова допомога на проживання у розмірі  3000грн. щомісячно. 
При цьому, з 1.05.2024р. виплата такої допомоги припинена.   
Позивачка вважає вказані дії відповідача протиправними, а тому звернулась до суду із даним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2024р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка станом на час припинення їй виплати допомоги на проживання (1.05.2024р.) підпадала під умови, передбачені законодавчими змінами до Порядку №332, затвердженими Постановою №1226, якими передбачено припинення виплати допомоги, у зв`язку з наявністю житлової нерухомості, також для внутрішньо переміщених осіб, які вже отримуються допомогу на проживання.
Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою з інвалідність ІІ групи (загальне захворювання), що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 .
20.01.2023р. позивачку взято на облік як внутрішньо переміщену особу (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_2 ), що підтверджується довідкою №5105-5002523705 від 20.01.2023р..
У період з 1.01.2023р. по 30.04.2024р. ОСОБА_1 отримувала щомісячну допомогу на проживання як внутрішньо переміщена особа.
2.09.2024р. ОСОБА_1 звернулась до Міністерства соціальної політики України зі зверненням щодо виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
Однак, листом від 18.09.2024р. за №5229/05/03-28/1-24/К-878-1.4-елн Департаментом соціальної та сімейної політики Обласної державної адміністрації ОСОБА_1 повідомлено, що її чоловік ОСОБА_2 , як уповноважений представник сім`ї, звернувся 29.04.2024р. до Центру інтегрованих соціальних послуг в Приморському районі Одеської міської із заявою про призначення допомоги на проживання на другий шестимісячний термін. Однак під час опрацювання заяви та перевірки на відповідність наданої інформації в інформаційно-аналітичній платформі електронної верифікації та моніторингу спеціалістами управління було виявлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 15.08.2013р. у власності позивачки є житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 69,7 м2, про наявність якого у своїх заявах жодного разу зазначено не було.
Відтак, оскільки у власності ОСОБА_2 є житлове приміщення, що розташоване на територіях, не включених до переліку територій, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) права на призначення допомоги на проживання з 1.03.2024р. родина не набуває.
Вважаючи дії відповідача щодо припинення виплати допомоги на проживання як внутрішньо переміщеній особі, позивачка звернулася до суду із цим позовом. 
Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо припинення виплати допомоги на проживання, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Приписами ч.2  ст.19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII. Разом з тим, вказаним законом не врегульоване питання призначення/припинення виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
20.03.2022р. Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», якою затверджено Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі – Порядок № 332).
Пунктом 1 Порядку №332 визначено, що цей Порядок визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі – допомога).
Згідно з пунктом 3 Порядку №332 допомога надається щомісячно з місяця звернення на період введення воєнного стану та одного місяця після його припинення чи скасування на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей – 3000 гривень; для інших осіб – 2000 гривень.
Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням та дати припинення чи скасування воєнного стану.
Порядок №332 неодноразово зазнав змін, зокрема в частині удосконалення порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, визначення механізму такої виплати та припинення виплати
15.07.2023р. набрала чинності Постанова КМУ «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб» від 11.07.2023р. №709, якою Порядок №332 викладено в новій редакції.
Крім того, пунктом 1 Постанови №709 установлено, що з 1.08.2023р. виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі – допомога), які перемістилися з територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (далі – перелік територій), щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації, а також особам, у яких внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, зруйноване або непридатне для проживання житлове приміщення та яким допомогу було призначено відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою КМУ від 20.03.2022р. №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», продовжується автоматично на один шестимісячний період.
Підпунктом 5 пункту 2 Постанови №709 «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб», встановлено, що з 1 вересня 2023 р. виплата допомоги припиняється внутрішньо переміщеним особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, якщо за результатами верифікації встановлено, що після набрання чинності цієї постанови внутрішньо переміщена особа має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташовані на територіях, не включених до переліку територій, або на територіях, включених до переліку територій, щодо яких визначено дату завершення бойових дій (дату припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації (крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що документально підтверджено органами місцевого самоврядування або за технічної можливості інформацією щодо житлових приміщень, внесених до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації проти України, або житлового приміщення (частини житлового приміщення площею менш як 13,65 кв. метра на одного члена сім`ї).
Згідно з п.13-1 Порядку №332 виплата допомоги продовжується на другий шестимісячний період автоматично, зокрема, особам з інвалідністю I чи II групи.
Відповідно до п.22 Порядку №332 з метою встановлення права на призначення/продовження виплати допомоги уповноваженій особі/отримувачу Мінсоцполітики передає Мінфіну відповідну інформацію для здійснення верифікації відповідно до Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат».
Пунктом 24 Порядку №332 передбачено, що у разі успішного проходження верифікації інформації отримувачів допомога продовжується автоматично із використанням функціоналу Єдиної системи.
У разі виявлення невідповідності вимогам цього Порядку за результатами верифікації та відомостей, відображених в Єдиній системі, в Єдиній системі формується відповідний статус із зазначенням критеріїв, наведених у пунктах 7, 7-1 і 8 цього Порядку, які порушено. За наявності технічної можливості інформація про підстави відмови у призначенні/ продовженні виплати допомоги та порядок оскарження рішення повідомляється уповноваженій особі або отримувачам із застосуванням засобів електронного сповіщення Єдиної системи, засобами мобільного зв`язку або органу соціального захисту населення, який призначає допомогу на проживання, шляхом надсилання повідомлення з використанням засобів поштового/електронного зв`язку.
Як вбачається із матеріалів справи, що підставою припинення виплати спірної допомоги стало те, що на підставі результатів проведеної верифікації даних щодо одержувачів допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам було встановлено наявність станом на 1.05.2024 у власності ОСОБА_1 житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площе. 69,7м2.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує наявність у неї на праві приватної власності вищевказаного житлового приміщення, та на підтвердження цього факту надала копію Договору купівлі-продажу квартири ВРН №857256 від 14.10.2011р..
При цьому, апелянт зазначає, що вона позбавилась житла в м.Херсоні, вимушено переїхала в Одесу, де орендує квартири, оскільки у придбаній в 2011 році квартирі проживає донька зі своїми дітьми.
Надаючи оцінку вказаним обставинам, судова колегія зазначає, що обставини користування наявним у особи житлом жодним чином не впливають на право такої особи отримання спірної допомоги на проживання.
Визначальним фактором в межах спірних правовідносин є факт наявності у особи на праві приватної власності житлового приміщення, що розташоване на територіях, не включених до переліку територій, або на територіях, включених до переліку територій, щодо яких визначено дату завершення бойових дій (дату припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації (крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що документально підтверджено органами місцевого самоврядування або за технічної можливості інформацією щодо житлових приміщень, внесених до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації проти України, або житлового приміщення (частини житлового приміщення площею менш як 13,65 кв. метра на одного члена сім`ї).
Відтак, судова колегія вважає, що в даному випадку відповідач мав обґрунтовані підстави для припинення виплати спірної допомоги на проживання.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що факт володіння позивачкою житловим приміщенням на території, що не входить до визначених Постановою №709 зон, є підставою для припинення виплати допомоги на проживання.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2024р. залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                Ю.М. Градовський

Судді:                                                                                          І.О. Турецька

                                                                                                     О.А. Шевчук