ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
14 травня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 676/4537/23 
провадження № 61-1620св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», 
особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, -  ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 06 січня 2025 року у складі колегії суддів П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І. у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», про витребування майна з чужого незаконного володіння, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), у якому просила витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на свою користь житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, що розташовані на АДРЕСА_1 . 
 
Свої вимоги  ОСОБА_1 мотивувала тим, що 21 листопада 2007 року між її колишнім чоловіком ОСОБА_6 та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 966/266-621-26, за яким ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 500 000,00 грн з кінцевим терміном повернення до 18 листопада 2022 року. 
 
Зметою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 21 листопада 2007 року між позивачем як майновим поручителем, ОСОБА_6 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є належні іпотекодавцюна праві приватної власності житловий будинок та земельна ділянка, розташовані на АДРЕСА_1 . 
 
У зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_6  своїх зобов`язань за кредитним договором 28 лютого 2014 року приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І. видав виконавчий напис, яким запропонував звернути стягнення на належне позивачу майно на підставі іпотечного договору, зазначивши період, за який проводиться стягнення із 12 травня 2008 року до 31 грудня 2013 року. 
 
Надалі АТ «Сенс-Банк» здійснило відчуження спірного нерухомого майна шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувавши його на прилюдних торгах через систему «СЕТАМ» на користь ОСОБА_2 . 
 
Позивач зазначала, що Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 01 березня 2022 року у справі № 676/6639/19 визнав зазначений виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Однак Хмельницький апеляційний суд постановою від 06 вересня 2022 року рішення суду першої інстанції від 01 березня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що: стягнення заборгованості за виконавчим написом здійснено за період з 12 травня 2008 року до 31 грудня 2013 року, тобто за період, який перевищує три роки з дня виникнення у кредитора права вимоги, що суперечить нормам статті 88 Закону України «Про нотаріат»; зазначений у виконавчому написі розмір заборгованості не відповідає фактичному розміру невиконаного зобов`язання за кредитним договором; подані стягувачем документи не вказують на безспірність заборгованості боржника, а тому вчинений приватним нотаріусом Пруняком В. І. виконавчий напис не підлягає виконанню; у позові відмовлено виключно з підстав обрання неефективного способу захисту та через те, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса на момент розгляду справи вже був фактично виконаний. Також апеляційний суд зазначив, що оскільки позивач у межах справи № 676/6639/19 не заявляла вимоги про визнання договору купівлі-продажу (електронних торгів) недійсним або витребування (повернення) майна, то ефективно захистити та поновити свої права в межах одного провадження без нових звернень до суду є неможливим, що стало єдиною підставою для відмови в позові. 
 
Отже, фактичні обставини, що встановлені Хмельницьким апеляційним судом у межах розгляду справи № 676/6639/19, мають преюдиційний характер для розгляду цього спору і не потребують окремого доказування. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням                            від 24 січня 2024 року позов задовольнив. 
 
Витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями, що розташований на АДРЕСА_1 . 
 
Витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, що розташована на АДРЕСА_1 . 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що належне ОСОБА_1 нерухоме майно вибуло з володіння поза її волею з порушенням норм чинного законодавства, тому наявні підстави для задоволення позову в частині витребування цього майна з чужого незаконного володіння відповідача. 
 
Хмельницький апеляційний суд постановою від 15 травня 2024 рокуапеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Костюкович Д. К., та АТ «Сенс Банк» залишив без задоволення, а рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
У вересні 2024 року особа, яка не брала участі у справі,  ОСОБА_3 у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року, вважаючи, що цим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки, оскільки на час придбання спірного нерухомого майна на електронних торгах  ОСОБА_2 перебував із нею у зареєстрованому шлюбі. 
 
Таким чином, відповідач придбав на електронних торгах спірне майно за рахунок спільних коштів подружжя під час шлюбу, а отже, таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
 
Отже, будучи дружиною відповідача і одночасно учасником права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно,  ОСОБА_3 підлягала обов`язковому залученню до участі у справі, оскільки вирішення цього спору має безумовний, істотний та безпосередній вплив на її права як співвласника майна. 
 
Крім того, спірний житловий будинок є місцем постійного проживання відповідача, заявника та їх малолітніх дітей. Таким чином, суд мав забезпечити належні гарантії захисту дітей, залучивши до участі у справі відповідний орган опіки та піклування, оскільки прямим та безумовним наслідком ухвалення у цій справі рішення про задоволення позову є позбавлення двох малолітніх дітей права на житло. 
 
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 06 січня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , про залучення до участі у справі третіх осіб відмовив. 
 
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 06 січня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року у цій справі закрив. 
 
Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що спірне нерухоме майно, яке відповідач придбав на електронних торгах, дійсно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . 
 
Однак презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. 
 
Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 (провадження № 61-14888св20) зробив висновок, що права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на відчуження спільного майна, але не був стороною договору, у разі розгляду справи про визнання договору відчуження (дарування, міни, купівлі-продажу) майна недійсним і позовних вимог до нього не пред`явлено, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим із подружжя, який уклав договір і є відповідачем у справі. 
 
Предметом позову у цій справі є витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 
 
ОСОБА_2 як титульний власник спірного майна залучений до участі у справі як відповідач. 
 
Таким чином, враховуючи презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, під час розгляду цієї справи у спірних правовідносинах права ОСОБА_3 захищалися другим із подружжя - ОСОБА_2 
 
ОСОБА_2 оскаржив рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 травня 2024 року як в апеляційному, так і в касаційному порядках. 
 
Враховуючи, що рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 та її малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У лютому 2025 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням подальших уточнень просить скасувати ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 06 січня 2025 року, а справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
 
Касаційну скаргуОСОБА_3 подала на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України і мотивувала тим, що рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року вирішено питання про її права та обов`язки, оскільки заявлені ОСОБА_1 у цій справі вимоги стосувалися витребування від відповідача майна, права й обов`язки щодо якого належали обом із подружжя. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що її права не порушені, та закрив апеляційне провадження. 
 
Крім того, внаслідок ухвалення рішення суду першої інстанції малолітніх дітей заявника фактично позбавлено єдиного місця проживання, яким для них був спірний житловий будинок. Таким чином, апеляційний суд мав забезпечити належні гарантії захисту дітей, залучивши до участі у справі відповідний орган опіки та піклування, оскільки прямим та безумовним наслідком ухвалення у цій справі рішення про задоволення позову є позбавлення двох малолітніх дітей права на житло. 
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 18 березня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області. 
 
07 квітня 2025 року справу № 676/4537/23 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 16 квітня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням                            від 01 березня 2022 року у справі № 676/6639/19 визнав виконавчий напис приватного нотаріуса Пруняка В. І. від 28 лютого 2014 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 326, таким, що не підлягає виконанню (том 1, а. с. 19-22). 
 
Хмельницький апеляційний суд постановою від 06 вересня 2022 року у справі № 676/6639/19 апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» (змінило найменування на АТ «Сенс-Банк») задовольнив частково. Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2022 року скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відмовив через обрання позивачем неналежного способу захисту (том 1, а. с. 23-32). 
 
У справі № 676/6639/19 суди встановили, що: 
 
- 21 листопада 2007 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», і ОСОБА_6 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 966/266-621-26, за умовами якого  ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 500 000,00 грн під 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 18 листопада    2022 року; 
 
- зметою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 21 листопада 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є належні іпотекодавцю на праві приватної власності житловий будинок та земельна ділянка, розташовані на АДРЕСА_1 ; 
 
- згідно з пунктами 4.1, 4.5.2, 4.7 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; 
 
- Постійно діючий третейський суд при Асоціації українських банків рішенням                 від 15 грудня 2011 року стягнув із ОСОБА_6 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 21 листопада 2007 року у розмірі 610 911,18 грн. На підставі цього рішення 19 квітня 2012 року Дніпровський районний суд міста Києва видав виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у Кам`янець-Подільському міському відділі державної виконавчої служби (виконавче провадження № 34798245). За період з 17 грудня 2013 року до 16 травня 2019 року з доходів ОСОБА_6 на користь банку утримано 41 341,90 грн боргу; 
 
- 08 січня 2014 року АТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_8 письмову вимогу від 03 січня 2014 року № 08.206-297/133 про усунення порушень зобов`язання за кредитним договором. Одночасно банк попередив позивача про те, що у разі несплати ОСОБА_6 заборгованості за кредитом протягом 30 (тридцяти) днів із моменту отримання нею цієї вимоги банк змушений буде звернутися до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису чи з відповідним позовом до суду. ОСОБА_1 отримала цю вимогу 10 січня 2014 року; 
 
- 26 лютого 2014 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до приватного нотаріуса Пруняка В. І. із заявою про вчинення виконавчого напису; 
 
- на підставі наданих банком документів (оригіналу іпотечного договору та договору про внесення змін до нього, копії кредитного договору, копії вимоги про усунення порушення зобов`язання із поштовим повідомленням про вручення відправлення, копії виписки за рахунком про видання кредиту, розрахунку кредитної заборгованості та довідки банку про перерахування коштів) приватний нотаріус Пруняк В. І. 28 лютого 2014 року вчинив виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 326, яким запропонував звернути стягнення на належні ОСОБА_8 житловий будинок і земельну ділянку, розташовані на АДРЕСА_1 , для стягнення заборгованості за період із 12 травня 2008 року до 31 грудня 2013 року у загальній сумі 1 009 573,36 грн, із яких: 514 317,21 грн - тіло кредиту; 418 761,32 грн - проценти; 18 308,02 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 52 476,62 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів; 1 488,75 грн - інфляційні втрати за кредитом; 4 221,45 грн - інфляційні втрати за процентами; 
 
- державний виконавець Кам`янець-Подільського районного відділу державної виконавчої служби Сіра О. В. постановою від 05 лютого 2018 року відкрила виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса        від 28 лютого 2014 року; під час здійснення виконавчого провадження належні ОСОБА_1 житловий будинок і земельна ділянка реалізовані шляхом проведення електронних торгів; 
 
- згідно з протоколом проведення електронних торгів від 17 вересня 2018 року № 357984 переможцем торгів із реалізації предмета іпотеки - житлового будинку загальною площею 161,1 кв. м і земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованих на АДРЕСА_1 , став ОСОБА_2 ; майно придбано за ціною 399 229,60 грн; 
 
- 03 жовтня 2018 року державний виконавець Сіра О. В. склала акт про реалізацію предмета іпотеки, на підставі якого 19 листопада 2018 року приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Яцевич Г. В. видала ОСОБА_2 два свідоцтва про право власності на нерухоме майно - на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 (зареєстровано в реєстрі за № 4301) та на земельну ділянку з кадастровим номером 6822483700:01:001:0565 за цією ж адресою (зареєстровано в реєстрі за № 4303); 
 
- 19 листопада 2018 року Кам`янець-Подільська районна державна адміністрація Хмельницької області зареєструвала за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 29053446; рішення про державну реєстрацію                                    від 22 листопада 2018 року № 44190772); 
 
- 20 листопада 2018 року Кам`янець-Подільська районна державна адміністрація Хмельницької області зареєструвала за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 29097074; рішення про державну реєстрацію                                  від 26 листопада 2018 року № 44236987). 
 
Апеляційний суд також з`ясував, що з 29 жовтня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_9 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_10 (том 1, а. с. 213-215). 
 
Згідно з витягом № 1222 про зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб від 23 вересня 2024 року у житловому будинку на АДРЕСА_1 з 14 липня 2021 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (том 1, а. с. 216). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження. 
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. 
 
У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи. 
 
Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує, у тому числі відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина. 
 
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. 
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 
 
Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки. 
 
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. 
 
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення. 
 
При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд під час визначення його цивільних прав і обов`язків. 
 
Аналогічних за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі      від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15, а також Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14, від 20 травня 2024 року у справі № 0827/11217/2012 та від 18 березня 2025 року у справі № 161/20282/21. 
 
Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується рішення суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, є першочерговим завданням для апеляційного суду, і тільки в разі встановлення факту, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Водночас у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. 
 
Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року,  ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі, посилалася на те, що рішення суду першої інстанції впливає на її права та обов`язки, оскільки заявлені ОСОБА_1 у цій справі вимоги стосувалися витребування від її чоловікаОСОБА_2 майна, права й обов`язки щодо якого належали обом із подружжя. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) викладено такі висновки: 
 
«Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. 
 
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. 
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
 
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. 
 
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя». 
 
Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц сформулював правові висновки, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. 
 
З огляду на викладене право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі в справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках. 
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду. 
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. 
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові          від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) зазначив, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю. 
 
У справі, яка переглядається, Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 24 січня 2024 року витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані на  АДРЕСА_1 . 
 
Зазначене нерухоме майно ОСОБА_2 придбав на електронних торгах під час перебування із  ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. 
 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. 
 
У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
 
У статті 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
 
Згідно з частиною першою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
 
Презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. 
 
Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 (провадження № 61-14888св20) зробив висновок про те, що право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано у статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Законодавець у зазначеній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного із подружжя на укладення другим із подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України). Права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на відчуження спільного майна, але не був стороною договору, у разі розгляду справи про визнання договору відчуження (дарування, міни, купівлі-продажу) майна недійсним і позовних вимог до нього не пред`явлено, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим із подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі. 
 
Предметом позову у цій справі є витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 
 
ОСОБА_2 як титульний власник спірного майна залучений відповідачем за цим позовом. 
 
Таким чином, враховуючи презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, під час розгляду цієї справи у спірних правовідносинах права ОСОБА_3 захищалися другим із подружжя, а саме відповідачем ОСОБА_2 , який скористався своїм правом на оскарження рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року як в апеляційному, так і в касаційному порядках. 
 
З огляду на зазначене апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції не розглядав і не вирішував питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 і, відповідно, в останньої відсутнє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі. 
 
Посилання заявника на те, що апеляційний суд мав забезпечити належні гарантії захисту малолітніх дітей, які зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку, залучивши до участі у справі відповідний орган опіки та піклування, оскільки прямим та безумовним наслідком ухвалення у цій справі рішення про задоволення позову є позбавлення дітей права на житло, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 
 
Таких вимог у цій справі не заявлено. 
 
У цій справі позивач заявила вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння. Судове рішення (рішення чи постанова) про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння дає підстави для внесення до Державного реєстру речових прав запису про право власності позивача щодо витребуваного на її користь майна, проте не тягне за собою автоматичного виселення осіб із житлового приміщення. Суд першої інстанції у цій справі не вирішував питання про виселення малолітніх  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 ,         ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки таких вимог не заявлялося. 
 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив прав малолітніх дітей заявника та відповідача. 
 
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 квітня           2023 року у справі № 199/4884/17 (провадження № 61-3601св22) та від 21 червня      2023 року у справі № 465/6152/18 (провадження № 61-319св23). 
 
За наведених обставин оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідає нормам процесуального закону, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків цього суду. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо розподілу судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 06 січня 2025 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач   	Є. В. Петров   	
Судді	А. І. Грушицький   	
 	І. В. Литвиненко   	
 	В. В. Пророк   	
 	В. В. Сердюк