П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/31972/23	

Перша інстанція суддя Попов В.Ф.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                                                            Яковлєва О.В.,
суддів                                                                                Єщенка О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній службі України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправною та скасування постанови від 07 листопада 2023 року № 356675 про стягнення адміністративно-господарського штрафу, розміром 17 000,00 грн. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року задоволено позов.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги відповідача обґрунтовано тим, що судом першої інстанції прийнято помилкове рішення про задоволення позовних вимог, оскільки позивач у межах спірних правовідносин здійснював перевезення вантажу без наявності у його водія товарно-транспортної накладної, що є порушенням вимог ЗУ «Про автомобільний транспорт».
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має у власності автомобіль Мерседес-Бенц 814D, номерний знак НОМЕР_1 .
При цьому, 02 жовтня 2023 року посадовими особами Укртрансбезпеки складено акт № 004761 проведення перевірки транспортного засобу під час здійснення перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, відповідно до якого водій ОСОБА_2 управляв автомобілем Мерседес-Бенц 814D, номерний знак НОМЕР_1 , не забезпечив виконання вимог ст. 34 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме не мав товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж, чим порушив вимоги ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт».

Постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07 листопада 2023 року № 356675, за порушення вимог ст. 34, 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», за відсутність товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж, на ОСОБА_1 накладено адміністративно-господарський штраф, розміром 17   000,00 грн.
Не погоджуючись з правомірністю накладеного штрафу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції ухвалено рішення про задоволення позовних вимог, так як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності оскаржуваного рішення, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, ЗУ «Про автомобільний транспорт» визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.
Згідно ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про автомобільний транспорт», автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Згідно ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Згідно ч. 1 ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Згідно ч. 2 ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, а саме за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
При цьому, Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджено наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 (далі – Правила № 363).
Згідно глави 1 Правил № 363, у цих Правилах терміни та поняття вживаються в такому значенні:

Автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Вантаж - всі предмети з моменту прийняття для перевезень до здачі одержувачу вантажу.
Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.
Товарно-транспортна накладна — єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені Законом України «Про автомобільний транспорт» та цими Правилами.

Колегія суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності постанови Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про застосування адміністративно-господарського штрафу № 356675 від 07 листопада 2023 року.
В даному випадку, на позивача накладено адміністративно-господарський штраф за порушення вимог статтей 34 та 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме за наслідком виявлення факту перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, наявність яких обов`язкова під час перевезення вантажу.
В свою чергу, задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що суб`єктом владних повноважень не доведено наявності у позивача статусу автомобільного перевізника у межах спірних правовідносин. 
Між тим, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги суб`єкта владних повноважень, колегія суддів зазначає наступне.
Так, системний аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники, а не власники транспортних засобів, водії тощо. 
При цьому, перевізник не обов`язково має бути власником транспортного засобу, оскільки норми законодавства не забороняють використання транспортних засобів, що належать іншим особам, зокрема у перевезеннях вантажів на підставі договорів укладених між власником та перевізником або інших правочинів.
В свою чергу, до власника автомобільного транспорту можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за умови, якщо він відповідає усім характеристикам, визначеним для автомобільних перевізників. У разі якщо особа не відповідає цим вимогам, відсутні підстави для застосування до неї відповідальності у вигляді штрафу.
Між тим, вищевикладеними положеннями ЗУ «Про автомобільний транспорт» визначено перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники та водії для здійснення внутрішніх перевезень, одним із яких є товарно-транспортна накладна, яку законодавець визначив як єдиний документ для призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення. Відсутність такого документа під час перевірки уповноваженим органом є підставою для притягнення перевізника до відповідальності згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт».
З іншого боку, виключенням з цього правила є лише випадки якщо перевезення здійснюється фізичною особою за рахунок власних коштів та для власних потреб.

Таким чином, вирішальним при розгляді цієї справи є встановлення факту чи є ОСОБА_3 перевізником в розумінні ЗУ «Про автомобільний транспорт» для перевірки правомірності застосування до нього адміністративно-господарської санкції у вигляді штрафу, виключно як до власника автотранспортного засобу, який, на думку відповідача, надавав послугу з перевезення, як суб`єкт господарювання.
З іншого боку, колегія суддів зазначає, що доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, згідно приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, покладено безпосередньо на суб`єкт владних повноважень, який повинен довести фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує правову підставу прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. 
Між тим, згідно висновків суду першої інстанції, які підтверджено матеріалами справи, суб`єктом владних повноважень не доведено здійснення ОСОБА_4 перевезення вантажу на комерційній основі.
В даному випадку, з матеріалів справі вбачається, що ОСОБА_3 не здійснює підприємницької діяльності та не здійснював управління належним йому автомобілем під час виявлення спірного порушення.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи суб`єкта владних повноважень про те, що позивач є власником автомобіля, який перевозив вантаж, а тому він здійснював перевезення на комерційних умовах та є автоперевізником у розумінні ЗУ «Про автомобільний транспорт», оскільки ці аргументи не знайшли підтвердження під час розгляду справи відповідними доказами.
Крім того, варто враховувати, що посадові особи Державної служби України з безпеки на транспорті під час рейдової перевірки не з`ясовували який вантаж перевозив водій ОСОБА_2 та з якою метою, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість оскарженого рішення.
Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 13 березня 2025 року (справа № 140/6098/22).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення та про необхідність задоволення позовних вимог у даній справі.
При цьому, судом першої інстанції при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог порушень матеріального і процесуального права не допущено, а наведені в скарзі відповідача доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року - без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Державну службу України з безпеки на транспорті.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

           Суддя-доповідач 		О.В. Яковлєв	
           Судді	  	О.В. Єщенко    А.В. Крусян