КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110, тел./факс 0 (44) 284 15 77 
e-mail: inbox@kas.gov.ua, inbox@kia.court.gov.ua, web: kas.gov.ua, код ЄДРПОУ 42258617

Унікальний номер справи № 372/6384/23                               Головуючий у суді першої інстанції -Проць Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4246/2025          Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
24 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач    Нежура В.А.,
     судді                            Невідома Т.О., Соколова В.В., 
           секретар                      Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційнускаргуКиївської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року по цивільній справі за позовом Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсним рішення та повернення земельних ділянок,
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2023 року до суду звернувся керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації із позовною заявою до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсним рішення та повернення земельних ділянок.
Свої вимоги прокурор мотивував тим, що прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час набуття у власність громадянами земельних ділянок на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області, що полягає в наступному.
Рішенням 16 сесії 4 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №83 від 22.06.2005 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту) загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га. 
Рішенням 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 на території АДРЕСА_1 загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га. 
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 01.10.2007 року видано державний акт серія ЯД №779249 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт серія ЯД №779250 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0012, площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Прокурор вважає що рішення 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року прийнято всупереч вимог земельного та лісового законодавства, оскільки спірні земельні ділянки фактично перебували в постійному користуванні ДП «Ліси України» та належать до земель лісогосподарського призначення. 
Крім того, виходячи з положень ст. 58 Земельного кодексу України, передана спірним рішення Красненської сільської ради земельна ділянка з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га частково розташована в межах 25-ти метрової прибережної захисної смуги малої річки Красна, належить до земель водного фонду та не може перебувати у приватній власності. 
Посилаючись на викладене, прокурор стверджував, що оспорюваним рішенням Красненської сільської ради порушено інтереси держави, так як з власності держави протиправно вибули лісові землі, та, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд:
- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками загальною площею 0,80 га шляхом визнання недійсним рішення 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року;
- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками кадастровий номер 3223185100:04:003:0012, площею 0,2500 га кадастровий номер 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га шляхом їх повернення (витребування) на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_1 .
Рішенням Обухівського районного суду Київськоїобластівід 25 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, Заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, щотвердження суду першої інстанції щодо недоведеності прокурором приналежності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення та ненадання належних доказів на підтвердження факту надання спірних ділянок у користування ДП «Ліси України», є помилковим.
Вказує, що приналежність земель лісогосподарського призначення до
Обухівського лісництва підтверджується розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 23.06.2003 №333, відповідно до якого лісові масиви колишніх сільськогосподарських підприємств передані в користування ДЛГО «Київліс», а саме - передано в постійне користування Обухівському лісництву ДЛГО «Київліс» землі лісогосподарського призначення для ведення лісового господарства в межах Красненської сільської ради - 119,2 га.
Посилається також на помилковість висновків суду щодо недоведеності приналежності однієї спірної ділянки до земель водного фонду.
Зазначає, що у даній справі факт віднесення оспорюваної земельної ділянки до земель водного фонду підтверджується листом Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 25.02.2019 за №01-01/20 та схемами накладення земельної ділянки на землі водного фонду згідно матеріалів космічної зйомок станом на 2008, 2010 та 2018 років.
Стверджує, що позивач обрав належний та ефективний спосіб судового захисту. Так, зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення, треба розглядати як таке, що не є пов?язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
У відзиві на апеляційну скаргупредставниця Обухівської міської радипроти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Сенюта І.В. також подав відзив на апеляційну скаргу. Посилаючись на безпідставність вимог прокурора, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури, рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.
В судовому засіданні в апеляційномусудівзялиучасть прокурор Батюк І.В., якийпідтримавапеляційнускаргу, просивзадовольнитиїї з викладенихпідстав. Представник Обухівської міської ради Василюк В.М. та представники ОСОБА_1 - Сенюта І.В. , ОСОБА_3   у судовому засіданні просилиапеляційнускаргузалишити без задоволення, рішення суду першоїінстанції - без змін. 
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлено, що рішенням 16 сесії 4 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №83 від 22.06.2005 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту) загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га.
В подальшому ТОВ «Земельно-кадастровий офіс» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 на території АДРЕСА_1 загальною площею - 0,8000 га, який містить матеріали погодження Обухівського районного відділу земельних ресурсів (висновок №7142д від 08.02.2006), Відділу містобудування і архітектури Обухівської РДА (висновок №2046 від 15.11.2005), Обухівської санітарно-епідеміологічної станції (висновок №2073 від 14.11.2005), Державного управління екології та природніх ресурсів в Київській області (висновок №06-13/2193 від 30.03.2006, Управління культури і туризму КОДА (висновок №11/703 від 16.03.2006.
Згідно з висновком державної експертизи землевпорядної документації від 07.08.2006 №16-731 розроблений проект землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінено позитивно.
17.10.2006 лісником Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» обстежена земельна ділянка площею 0,8000, яка належить ОСОБА_1 , та встановлено, що площа ділянки вкритої зеленими насадженнями складає 0,6 га, що підтверджуються Актом обстеження. У подальшому в.о. директора ДП «Київське лісове господарство» затвердив розрахунок збитків лісогосподарського виробництва земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 , згідно якого загальна сума збитків лісогосподарського виробництва складає 1 608,00 грн. 27.10.2006 відбулось засідання Комісії для визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам при Обухівській РДА, яка, керуючись Постановою КМУ від 19.04.1993 року №284 «Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам та землекористувачам», прийняла рішення затвердити розраховану ДП «Київське лісове господарство» суму нарахованих збитків (протокол №17 від 17.06.2006).
Вказані обставини підтверджуються матеріалами проекту землеустрою, який отримано 29.02.2024 року від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області.
Рішенням 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 на території АДРЕСА_1 загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га.
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 01.10.2007 року видано державний акт серія ЯД №779249 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт серія ЯД №779250 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0012, площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 
Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказані земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:003:0012 та 3223185100:04:003:0013 проведена відповідно до чинного на дату видачі вказаних державних актів законодавства України шляхом реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номерами 010733100095 та 010733100095 відповідно.
Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), ліс - тип природних комплексів, у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.
Згідно зі ст. 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара.
До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Наведені норми законодавства визначають поняття лісових ділянок та лісового фонду України не залежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них.
Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в ст. 5 Лісового кодексу України, згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Частиною 2 ст. 5 Лісового кодексу України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Тобто в порядку ст. 20 Земельного кодексу України, частини 1, 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
За змістом ст. 55 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла в період спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Таким чином, в наведених нормах лісового та земельного законодавства, існує відмінність в понятті лісових ділянок чи ділянок лісового фонду, до яких належать всі земельні ділянки, вкриті лісовою рослинністю, та земельних ділянок лісогосподарського призначення, кваліфікуючою ознакою яких є їх надання та використання для потреб лісового господарства.
Тобто, земельні ділянки, які вкриті лісовою рослинністю і не передані в установленому порядку для потреб лісового господарства, належать до лісового фонду, однак не мають лісогосподарського призначення.
Згідно із п. 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Отже, обов`язковою обставиною для підтвердження належності відповідних земельних ділянок лісогосподарським підприємствам є факт надання таких земельних ділянок уповноваженими органами деревної влади або місцевого самоврядування.
Частиною третьою статті 17 ЛК України (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.
Вживана у п. 5 Розділу VII Прикінцеві положення (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) конструкція: «що підтверджують це право на раніше надані землі» свідчить про те, що законодавець передбачає спеціальне регулювання на випадки, коли відповідне суб`єктивне право, вочевидь - право постійного користування в державного лісогосподарського підприємства вже виникло раніше в установленому порядку, тобто земельну ділянку було раніше надано на підставі рішення уповноваженого органу, проте не було оформлено державного акту на право постійного користування земельними лісовими ділянками, тобто оформлення такого права не було завершено. Спеціальний порядок дозволяв підтвердити існуюче право в інший спосіб планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
З аналізу положень п 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» ЛК України випливає, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування можуть певним чином тимчасово заміняти титульні документи на право користування землею (акт на право постійного користування земельною ділянкою) але не документи, що визначені згідно із законом як такі, на підставі яких відповідне право землекористування має виникати.
Натомість в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факт надання відповідних земельних ділянок для лісогосподарського призначення, як це передбачено положеннями ч.3 ст.17 ЛК України.
З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що ні Обухівське лісництво філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України», ні його попередники Обухівське лісництво Державного підприємства «Київське лісове господарство» чи Обухівське лісництво ДПГО «Київліс» не звертались до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із питанням надання спірних земельних ділянок в постійне користування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
В ході розгляду справи не доведено належними та допустимим доказами, що спірні земельні ділянки були раніше надані відповідним лісогосподарським підприємствам для лісогосподарського призначення.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності доказів надання ДП «Ліси України» (його попередникам ДП «Київське лісове господарство», ДПГО «Київліс») земельних ділянок у користування, наявні у справі матеріали лісовпорядкування можуть стосуватись лише інвентаризації та обліку земель лісового фонду, а зазначення в них землекористувачем Обухівського лісництва ДПГО «Київліс» є безпідставним і за відсутності доказів надання земельних ділянок останньому планово-картографічні матеріали в розумінні пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України не можуть вважатись правоустановлюючими документами, які засвідчують факт перебування земель в постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 911/121/21 (пункт 4.7).
Під час розгляду справи у суді першої інстанції сторонами не заперечувався факт відсутності у Обухівського лісництва філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» державних актів на право постійного користування земельною лісовою ділянкою.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив також з того, що прокурор не надав належним чином оформленого оригіналу планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування та доказів погодження і затвердження матеріалів лісовпорядкування 2003 року.
Так, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. За змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року (на яку позивач посилається у відповіді на відзив), планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи.
Всупереч вказаним положенням законодавства прокурором не надано суду належним чином оформленого оригіналу планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року, а в наданій копії частини планшету №12 лісовпорядкування 2003 року в порушення вказаної Інструкції відсутнє погодження територіальним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, в тому числі із землевпорядкування.
Згідно із ст. 94 ЛК України (в редакції від 01.01.2003, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент здійснення лісовпорядкування 2003 року та складення Протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005) матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами.
Відповідно до ст. 48 ЛК України (в редакції від 29.03.2006, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент прийняття Рішення 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року) матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
Надані прокурором документи, зокрема фрагменти плану лісонасаджень лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року та планшету № 12 лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року, вказаним вимогам закону не відповідають, оскільки не містять погоджень з місцевою Радою народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища, в матеріалах справи відсутні докази про їх затвердження державним органом лісового господарства.
Апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції, що лист ВО «Укрдержліспроект» № 325 від 02.08.2019 року (з додатками) не підтверджує доводи прокурора щодо підставності позову, оскільки із змісту відповідних копій документів не вбачається, що вони є саме матеріалами лісовпорядкування, а додані картографічні матеріали не дозволяють встановити межі та розташування земельних ділянок та територій. Графічні матеріали, на підставі яких ВО «Укрдержліспроект» робить свої висновки, виконані шляхом накладення земельних ділянок із запиту прокуратури на землі лісового фонду матеріалів космічної зйомки за відповідні роки без належної прив`язки до геодезичних координат. Лист ВО «Укрдержліспроект» не містить інформації щодо виїздів фахівців землевпорядників на місце розміщення земельних ділянок, проведення огляду земельних ділянок в натурі, замірів чи будь - яких інших досліджень. Відповідно, висновки, що містяться в листі ВО «Укрдержліспроект» № 325 від 02.08.2019 року не є результатом проведення геодезичних робіт на місці безпосереднього дослідження.
Отже, прокурором не доведено та в матеріалах справи відсутні докази погодження місцевою Радою народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища та затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, чи його територіальними органами - плану лісонасаджень лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року та планшету №12 лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року, як це передбачено положеннями ст. 94 ЛК України (в редакції від 01.01.2003, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент здійснення лісовпорядкування 2003 року та складення Протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005) та/або положеннями ст. 48 ЛК України (в редакції від 29.03.2006, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
З листа ВО «УКРДЕРЖЛІСПРОЕКТ» № 03-346 від 22.03.2024 року вбачається, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 2014 року та попередніх проектних періодів по ДП «Київський лісгосп» передані лісокористувачу для їх подальшого затвердження, відповідно до ст. 48 ЛК України, інформація щодо їх затвердження в об`єднанні відсутня.
У матеріалах справи також міститься лист №02-18/1390-24 від 14.03.2024 Державного агентства лісових ресурсів України, в якому вказано про відсутність документів, що підтверджують факти розгляду, погодження та затвердження матеріалів лісовпорядкування Обухівського лісництва квартал 81, виділи 5 та 6, а також про відсутність документів, що підтверджують надання в користування земельних ділянок лісогосподарського призначення ДП «Київське лісове господарство» Обухівського лісництва квартал 81, виділи 5 та 6.
Згідно з листом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України № 22/22-04-438-24 від 21.03.2024 року в міністерстві відсутня інформація щодо погодження матеріалів лісовпорядкування в період 2003-2014 років, а згідно листа № 26/1.3-26.4-7591 від 28.03.2024 року Міністерства енергетики України за результатами проведеного пошуку серед архівних документів Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Міністерства екології та природніх ресурсів, які знаходяться на зберігання в архіві Міністерства енергетики України, документів, що стосуються лісовпорядкування Обухівського лісництва, не виявлено. Зазначені обставини підтверджують відсутність факту затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, чи його територіальними органами плану лісонасаджень лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року та планшету №12 лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року, як це передбачено положеннями ст. 94 ЛК України (в редакції від 01.01.2003, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент здійснення лісовпорядкування 2003 року та складення Протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005) та положеннями ст. 48 ЛК України (в діючій редакції).
У постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 373/462/19 міститься висновок, що наявність проекту організації і розвитку лісового господарства та планшету лісовпорядкування без відповідного затвердження сама по собі не дає підстав вважати про віднесення певної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення.
Судом першої інстанції також встановлено, що на момент надання земельних ділянок у власність відповідачеві ОСОБА_1 , такі земельні ділянки обліковувалась як землі запасу і їх цільове призначення як земель лісогосподарського призначення в установленому Земельним кодексом України порядку не визначалось.
Відповідно до проекту формування та встановлення меж Красненської Першої сільської ради народних депутатів та меж села Красне Перше Обухівського району Київської області, затвердженого рішенням 10 сесії Обухівської районної ради народних депутатів 22 скликання № 106 від 26.11.1997 року земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:003:0012 та 3223185100:04:003:0013 не відносилися до земель лісового фонду, а були землями запасу житлової та громадської забудови комунальної власності Красненської Першої сільської ради Обухівського району Київської області.
Відповідно до Генерального плану села Красне Перше Обухівського району Київської області, викопіювання з якого є у матеріалах справи, земельні ділянки з кадастровими номерами 3223185100:04:003:0012 та 3223185100:04:003:0013 відносяться до земель житлової та громадської забудови.
Вказані обставини також підтверджуються довідкою Обухівського районного відділу земельних ресурсів №1934/д від 25.07.2006, в якій зазначено про приналежність спірних земельних ділянок до земель запасу.
За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність перебування спірних земельних ділянок у користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» та віднесення цих ділянок до земель лісогосподарського призначення.
Оскільки відсутні належні та достовірні докази перебування спірних земельних ділянок в постійному користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України», безпідставними є твердження прокуратури про необхідність її попереднього вилучення у землекористувача лісогосподарського підприємства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня, 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі, № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).
Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена положеннями статей 10, 12, 56, 57 ЛК України. Про зазначене вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16 та Верховний Суд у постановах від 10 січня 2024 року у справі №707/2475/22, від 24 січня 2024 року у справі №707/2465/22, від 07 лютого 2024 року у справі №707/3047/22.
Звертаючись до суду з позовом у справі прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, їх передача у приватну власність фізичним особам здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхом їх повернення на користь держави, що єнегаторним позовом.
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).
Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово підкреслювала, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17).
Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння останнього набувача. Статус володільця у держави може бути відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірних земельних ділянок та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на земельні ділянки.
У разі задоволення вимог про витребування спірних земельних ділянок (а не усунення власнику перешкод у здійснення права власності, як помилково визначив прокурор) на користь власника, земельні ділянки лісового фонду (у разі доведення такого факту) підлягають поверненню у володіння держави.
У цьому контексті суд зауважує, що витребування земельних ділянок у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірні земельні ділянки на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право на майно.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 01.10.2007 року відповідачеві - ОСОБА_1 було видано державний акт серія ЯД №779249 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт серія ЯД №779250 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3223185100:04:003:0012, площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки проведена відповідно до чинного на дату видачі державних актів законодавства України шляхом реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номерами 010733100095 та 010733100095 відповідно.
Заявляючи негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння відповідача - ОСОБА_1 земельних ділянок з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013, площею 0,5500 га, та з кадастровим номером 3223185100:04:003:0012 прокурор стверджує, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення.
Разом з тим позовні вимоги прокурора пред`явлені в порядку ст. 391 Цивільного кодексу України не відповідають належному способу захисту, що є підставою для відмови в їх задоволенні, в тому числі у зв`язку з тим, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту прав. У даному випадку належним способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку є подання саме віндикаційного позову до добросовісного набувача, а не шляхом подачі негаторного позову.
Крім того, обраний прокуратурою спосіб захисту у вигляді усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 є суперечливим, оскільки містить елементи одночасно негаторного (володіючого власника) та віндикаційного (неволодіючого власника) позовів, які є взаємовиключними.
Наведене повністю кореспондується з висновками Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21).
У постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17, №911/3574/17, 911/3897/17 та від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17, також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного кодексу України та Лісового кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду погодилася з цим висновком по суті та зауважила, що у зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).
Натомість у справі, що розглядається, судом установлено наявність за відповідачем державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки, що за наведеним висновком Великої Палати Верховного Суду не є підставою для застосування статті 391 ЦК України.
Подібний правовий висновок викладений також в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 911/1481/22.
Оскільки матеріально-правовою підставою у цих спірних правовідносинах є саме положення ст. 391 ЦК України, то суд, розглянувши позов у межах предмета і підстав заявленого позову, також дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені зазначених позовних вимог також з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту прав.
Крім цього, у своєму позові прокурор також зазначає, що частина земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 розташована в межах прибережної смуги малої річки Красна та відповідно відноситься до земель водного фонду.
На підтвердження доказів віднесення частини спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 до земель водного фонду прокурором надано суду лист КДП «Київгеоінформатика» №01-01/20 від 25.02.2019 р. з додатками. Із змісту вказаного листа вбачається, що висновки про накладення земельних ділянок зроблені шляхом виконання накладення земельних ділянок запитуваних прокурором на землі водного фонду матеріалів космічної зйомки станом на 2008, 2010 та 2018 роки.
На спростування тверджень прокурора представником відповідача надано суду матеріали виконаних топографо-геодезичних робіт, проведених сертифікованим інженером-геодезистом ТОВ «Компанія Земельні Справи» Заярним Б.О., щодо визначення меж прибережної захисної смуги річки Красна в місці розміщення земельної ділянки відповідача з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013. Вказані матеріали виконаних геодезичних робіт свідчать про те, що відстань від урізу води малої річки Красна до меж земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 складає 51,24 м., а прибережна захисна смуга малої річки Красна, яка становить 25 метрів, проходить поза межами належної відповідачеві земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013, що спростовує твердження прокурора про належність частини цієї спірної земельної ділянки до земель водного фонду.
Приписами статей 76, 77, 81, 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до наданих відповідачем матеріалів топографо-геодезичних робіт, проведених сертифікованим інженером-геодезистом ТОВ «Компанія Земельні Справи» Заярним Б.О., щодо визначення меж прибережної захисної смуги річки Красна в місці розміщення земельної ділянки відповідача з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 відстань від урізу води малої річки Красна до меж земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 складає 51,24 м., а прибережна захисна смуга малої річки Красна, яка становить 25 метрів, проходить поза межами належної відповідачеві земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013.
Прокурором не надано належних, допустимих та достатніх доказів як на спростування вказаних вище обставин, так і на підтвердження того, що на час виникнення спірних правовідносин земельна ділянка ОСОБА_1 накладається на землі водного фонду.
З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурором не доведено належними, допустимими та достатніми доказами обставин накладання спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3223185100:04:003:0013 на землі водного фонду.
Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до його незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається прокурор у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
 
АпеляційнускаргуКиївськоїобласноїпрокуратуризалишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київськоїобластівід 25 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено14травня 2025 року. 
 
Суддя-доповідач                                                                         В.А. Нежура
 
Судді                                                                                               Т.О. Невідома
 
В.В. Соколова