ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2025 р. 	Справа № 520/3576/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Військово-юридичний інститут Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба   на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 26.03.24  по справі № 520/3576/24
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Харківського національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба ,                 Військово-юридичного інституту Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого                         
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Військово-юридичного інституту Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (далі - відповідач 1, ВЮІ НЮУ ім. Я.Мудрого, апелянт 1), Харківського національного університету  Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (далі – відповідач 2, ХНУПС ім. І. Кожедуба, апелянт 2), в якій просив:
- визнати протиправними дії ВЮІ НЮУ ім.  Я.Мудрого та ХНУПС ім. І.Кожедуба у нарахуванні та виплаті йому щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів), матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані відпустки за період проходження служби з 29.01.2020 по 02.12.2021 з порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” та без урахування постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 із застосуванням з 29 січня 2020 року показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2018 року, для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням;
- зобов`язати ВЮІ НЮУ ім.  Я.Мудрого та ХНУПС ім. І.Кожедуба здійснити йому перерахунок та виплату  щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів), матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані відпустки відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим званням) за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020, з 01.01.2021 по 02.12.2021 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021, з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправними дії ВЮІ НЮУ ім.  Я.Мудрого та ХНУПС ім. І.Кожедуба  щодо нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2018 рік при визначенні посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим званням) місячного грошового забезпечення;
-зобов`язати ВЮІ НЮУ ім.  Я.Мудрого та ХНУПС ім. І.Кожедуба здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року  при визначенні розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії ХНУПС ім. І.Кожедуба у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (основних та додаткових видів), матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані відпустки за період проходження служби з 29.01.2020 по 02.12.2021 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2018 року, для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням.
Зобов`язано ХНУПС ім. І.Кожедуба здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (основних та додаткових видів), матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані відпустки відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020, з 01.01.2021 по 02.12.2021 - із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправними дії ХНУПС ім. І.Кожедуба щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.
Зобов`язано ХНУПС ім. І.Кожедуба здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року при визначенні розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач 1      подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просив суд рішення скасувати та ухвалити      нове судове рішення, яким залишити позовну заяву без розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що ВЮІ НЮУ ім. Я.Мудрого не є належним відповідачем у цій справі, а належним відповідачем є ХНУПС ім. І.Кожедуба, у якого ВЮІ НЮУ ім. Я.Мудрого  знаходиться на фінансовому забезпеченні, та який є його податковим агентом.
Вважав незаконним звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позову на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір”, оскільки, на думку апелянта 1, ця підстава за своєю правовою природою не притаманна адміністративним правовідносинам,  є інститутом виключно трудового (приватного) права та не може поширюватися на правовідносини в сфері проходження публічної (військової) служби. Посилався на ухвалу Вищого адміністративного суду України  від 17.10.2012 у справі №К-2330/09.
Посилаючись на ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), зазначив про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду із цим позовом, оскільки позивач був звільнений з військової служби 02.12.2021 і до 09.02.2024  не мав юридичних претензій до ВЮІ НЮУ ім. Я. Мудрого та ХНУПС ім. І. Кожедуба. Зазначив, що суд першої інстанції неправильно встановив, що правовідносини щодо строків звернення колишнього військовослужбовця до суду регулюються положеннями ч.2 ст.233 КЗпП України, оскільки, на його думку, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з військовою частиною та з ними не укладається трудовий договір. 
Зазначив, що суд першої інстанції протиправно не розглянув заяву представника ВЮІ НЮУ ім. Я. Мудрого про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, що порушує принцип змагальності.
Зауважив, що не згоден з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024  про відмову у задоволенні заяви ХНУПС ім. І.Кожедуба про залишення позову без розгляду в частині зауважень суду про те, що таку заяву подано ХНУПС після початку розгляду справи по суті.
Звернув увагу суду, що  з дати  набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, відповідно до положень частини 2 статті 265 КАС України, втратив чинність саме пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України “Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб” від 21.02.2018 №103(далі-Постанова №103). Натомість, пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017 №704 (далі- Постанова №704) у редакції Постанови №103 протиправним судом не визнавався та не був скасований.  
Зазначив, що у Єдиному державному реєстрі нормативних актів на цей час  розміщено еталонний текст Постанови №704, в пункті 4 якого зазначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого     законом     на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14.
Посилаючись на норму пункту 3 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 6 грудня 2016 року № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також додатків 1 та 14 Постанови № 704,  зазначив про відсутність правових підстав для обчислення розміру окладу позивачу із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Аналогічна правова позиція Верховного Суду у вказаній категорії справ висловлена у постановах від 11 лютого 2021 року у справах № 200/3774/20-а, № 200/3747/20-а, № 240/11952/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 200/3775/20-а, від 14.04.2021 у справі №240/12309/20, від 04 листопада 2021 року у справі №460/7603/20.
Зауважив, що ВЮІ НЮУ ім. Я. Мудрого  належить до сфери управління Міністерства оборони України, його накази є обов`язковими для виконання. З боку Міністерства оборони України  жодних розпоряджень відносно застосування для нарахування грошового забезпечення військовослужбовців прожиткового  мінімуму для працездатних осіб, визначеного станом на 01 січня відповідного календарного року, не надходило.
Також, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ХНУПС ім. І. Кожедуба подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права , просив скасувати судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відсутні правові підстави для перерахунку грошового забезпечення позивачу відповідно до Постанови №704 з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року.
Апелянт 2 посилався на правовий висновок Верховного Суду, зроблений ним у постанові від  27.05.2021 у справі №520/5794/2020, відповідно до якого розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року.
Набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 про визнання протиправним та скасування пункту 6 Постанови №103, на його думку, не зумовлює автоматичної зміни редакції пункту 4 Постанови №704 . Дія акту Кабінету Міністрів України поновлюється шляхом прийняття відповідного акту або шляхом      зазначенням в тексті акту про визнання його таким, що втратив чинність, чи про його скасування.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористався.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах      доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
ОСОБА_1 проходив військову службу в Військово-юридичному інституті Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого в період з січня  2020 року по 02 грудня 2021 року на посаді заступника начальника інституту з матеріально-технічного забезпечення – начальника відділення матеріально-технічного забезпечення .
Згідно з наказом начальника ВЮІ НЮУ ім. Я. Мудрого №238 від 02.12.2021 , позивача ОСОБА_1 , звільненого наказом Директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 22.11.2021 №233 у запас за підпунктом “б” (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про  військовий обов`язок  і військову службу” , вважати таким, що 02 грудня 2021 року справи та посаду здав.
02 грудня 2021 року ОСОБА_1  виключено зі списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення .
Відповідно до Розрахунково-платіжних відомостей ХНУПС ім. І. Кожедуба  за видами оплат с січня 2020 року по грудень 2021 року №980 та №107 грошове забезпечення позивача ОСОБА_1  за період проходження служби  розраховувалось, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 рік, що становить - 1762,00 грн. 
Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідачів, вважаючи, що для обчислення його грошового забезпечення необхідно застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня відповідного календарного року, звернувся із цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з 29.01.2020 була відновлена юридична дія пункту 4 Постанови №704 у первісній редакції, де передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого     законом     на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого     законом     на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
З 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови      КМУ №704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого      законом      на     1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили (закону про Держбюджет на відповідний рік), згідно з якими прожитковий мінімум, як базовий державний стандарт, був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для розрахунку посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних відносин належить застосувати пункт 4 Постанови      №704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - у 2020 році Закону України “Про Державний бюджет на 2020 рік” від 14.11.2019 № 294-ІХ ( далі- Закон № 294-ІХ) ,у 2021 році- Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” від 15.12.2020 № 1082-ІХ (далі- Закон № 1082-ІХ),       із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого     законом      на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Колегія суддів      погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено     Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-XII     (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до     ст. 1 Закону №2011-XII     соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
За приписами ч. 1     ст. 9 Закону №2011-XII     держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно частин 2, 3     ст. 9 Закону №2011-XII     до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до частини 4      статті 9 Закону України №2011-XII     грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та      повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (далі - Постанова №704), якою збільшив розмір грошового забезпечення військовослужбовців.
Отже, Кабінету Міністрів України делеговано право встановлювати умови і порядок перерахунку пенсій, а також розміри складових грошового забезпечення для його проведення.
Постановою №704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови №704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови №704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21.02.2018 Кабінет Міністрів України ухвалив Постанову №103, пунктом      6 якої внесені      зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у Постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції:      “ 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.”.
Тобто, на момент набрання чинності Постановою №704 (01.03.2018) пункт 4 було викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 Постанови № 103, а саме: “ 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.”.
Отже, станом на 01.03.2018 пункт 4 Постанови №704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1      січня 2018 року.
Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 року у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 року у справі №160/1088/19; постанова Великої Палати Верховного Суду у справі 520/2098/19 від 09.06.2022 року).
Водночас, колегія суддів зазначає, що базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (ст. 6 Закону України від 05.10.2000 року № 2017-III “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”).
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
При цьому, згідно з частиною 2 статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).
Колегія суддів наголошує на тому, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Так, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 року № 2629-VIII “Про Державний бюджет України на 2019 рік” було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.
У свою чергу,      Закон України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від      14.11.2019      № 294-IX (далі- Закон №294-ІХ), Закон      України “Про Державний бюджет України      на 2021 рік” від 15.12.2020 №1082-ІХ ( далі-Закон № 1082-ІХ), в тому числі Прикінцеві положення Законів №294-IX, №1082-ІХ не містять застережень щодо застосування, як розрахункової величини для визначення грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018, а також прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення розміру посадового окладу військовослужбовця.
Таким чином, положення п. 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року до 01.01.2020 - набрання чинності Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 14.11.2019      № 294-IX не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.
За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.10.2022 у справі № 400/6214/21 (п. 25), -      з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Подібні правовідносини вже були предметом розгляду Верховним Судом у справі №440/6017/21.
Так, у постанові від 02.08.2022 року у справі № 440/6017/21 Верховний Суд на підставі аналізу наведених вище норм права дійшов таких правових висновків:
(1) з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно з якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;
(2)      через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом № 1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку №45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 Постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік);
(3) встановлене положеннями пункту 3 розділу П Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII (Закон України) від 06.12.2016 року “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України)”  обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою – для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Отже, з огляду на визначені в ч.3 ст.7 КАС України правила, а також враховуючи те, що з 01.01.2020 положення п.4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п.4 Постанови №704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу:      Законам №294-ІХ, №1082-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що грошове забезпечення позивача у період з 01.01.2020 по 02.12.2021 має обчислюватися із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (2020,2021  років).
Посилання апелянта 1 на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постановах від 11.02.2021 у справах №200/3774/20-а, №240/11952/19, від 18.02.2021 у справі №200/3775/20-а, від 14.04.2021 у справі №240/12309/20, від 04.11.2021 у справі №460/7603/20, відповідно до яких розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням     , як складових грошового забезпечення, є прожитковий мінімум для   працездатних осіб, а не мінімальна заробітна плата колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначені постанови Верховного Суду стосуються іншого предмету спору.
Доводи апелянта 1, що     Військово-юридичний інститут Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого не є належним відповідачем  у цій справі колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач у період з січня 2020 по  02 грудня 2021 року проходив військову службу (навчання) у ВЮУ НЮУ ім. Я. Мудрого.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що     ВЮУ НЮУ ім. Я. Мудрого  знаходиться на фінансовому забезпеченні в ХНУПС ім. І. Кожедуба відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 року №439 “Про реорганізацію військово-юридичного факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого”, спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 27.07.2019 №Д-322/1/6 дск “Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2019 році”, спільного наказу Міністерства оборони України та Міністерства освіти і науки України від 02.07.2019 №341/919 “Про заходи щодо реорганізації Військово-юридичного факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого”.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій  саме ХНУПС ім. І.Кожедуба у нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення (основних та додаткових видів)  та одноразової грошової допомоги при звільненні із застосуванням розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням  прожиткового мінімуму для працездатних осіб,  встановленого на 01.01.2018 та зобов`язання саме ХНУПС ім. І.Кожедуба зробити перерахунок та виплату позивачу  грошового забезпечення (основних та додаткових видів)  та одноразової грошової допомоги при звільненні із застосуванням розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням  прожиткового мінімуму для працездатних осіб,  встановленого на 01 січня відповідного календарного року.
Щодо доводів апеляційної скарги  ВЮІ НЮУ ім. Я. Мудрого про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого ст.122 КАС України, колегія   суддів зазначає таке.
Спір у цій справі  стосується права позивача на виплату належного йому грошового забезпечення.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема, у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю. Тобто, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належної військовослужбовцю суми грошового забезпечення, застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства.
Колегія суддів зазначає, що стаття 122 КАС України не містить вимог, які врегульовують порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду в справах про стягнення, належної їм, заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Вказані правовідносини регулюються статтею 233 Кодексу законів про працю України (в подальшому - КЗпП України), у зв`язку з чим у частині, що стосується строку звернення до суду в справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, норми ст. 233 КЗпП України мають перевагу в застосуванні перед ч. 5 ст. 122 КАС України.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права, викладений у постанові Верховного Суду від 03.08.2023  у справі № 280/6779/22.
За приписами частин 1 та 2     статті 233 КЗпП України   (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.
Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини 2     статті 233 КЗпП України     у системному зв`язку з положеннями статей     1,     12 Закону України “Про оплату праці”     необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття “заробітна плата” і “оплата праці”, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям “грошова винагорода”, “одноразова грошова допомога при звільненні” та “оплата праці” і “заробітна плата”, які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2     статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України     визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1 і 2      статті 233 КЗпП  України     викладено в такій редакції:
“Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)”.
Отже, до 19.07.2022     КЗпП України     не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, з огляду на правову позицію Конституційного Суду України у рішеннях  від 15.10.2013 №8-рп/2013 і 9-рп/2013 щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд  у рішенні від 06.04.2023  у зразковій справі №260/3564/22  виклав правову позицію щодо поширення дії частини 1 статті 233 КЗпП України     в редакції     Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX     лише  на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Рішення Верховного Суду від 06.04.2023 у зразковій справі набрало законної сили 20.09.2023 на підставі постанови Великої Палати Верховного Суду, якою це рішення залишено без змін.
Зважаючи на приписи частини 3     статті 341 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформований у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22, яке набрало чинності після подання касаційної скарги.
Також питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати вирішувалося Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного (далі - Судова палата) у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23.
   У вказаній справі Судова палата дійшла таких висновків: якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що позивач, звертаючись 09.02.2024 до суду із позовом, в тому числі про зобов`язання відповідачів  здійснити йому перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів) за період  з 29.01.2020 по 02.12.2021та  одноразової грошової допомоги при звільненні, розрахованих із застосуванням показників прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020 та на 01.01.2021, не пропустив строк звернення до суду із цими позовними вимогами, оскільки на момент звільнення позивача з військової служби (02.12.2021) ч.2 ст.233 КЗпП України діяла в редакції, якою звернення до суду з позовом  про стягнення належної  при звільненні заробітної плати  у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувалось будь-яким строком.
Колегія суддів також погоджується з наявністю у позивача підстав для звільнення від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір” від 08.07.2011 №3674-VI (далі- Закон №3674-VI).
Незгода ВЮІ НЮУ ім. Я. Мудрого   зі звільненням позивача від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір” спростовується вищевикладеним.
Колегія суддів  не бере до уваги  посилання відповідача 1 на  ухвалу Вищого адміністративного суду України  від 17.10.2012 у справі №К-2330/09, оскільки відповідно до ч.5 ст.242  КАС України при виборі і застосуванні  норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Щодо доводів апеляційної скарги ВЮІ НЮУ ім. Я.Мудрого, що суд першої інстанції протиправно не розглянув його  заяву про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, що порушує принцип змагальності колегія суддів зазначає наступне.
В матеріалах справи наявна заява  ВЮІ НЮУ ім.Я. Мудрого  про залишення позовної заяви   ОСОБА_1 без розгляду  у зв`язку з пропуском позивачем шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого ст.122 КАС України, яка   не була розглянута судом першої інстанції, що є процесуальним порушенням.
Разом з тим, заява ХНУПС ім. І. Кожедуба  аналогічного змісту та з аналогічними підставами була судом розглянута. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у її задоволенні було відмовлено, оскільки на час виникнення спірних правовідносин була чинною редакція ч.2 ст.233 КЗпП України, якою було передбачено право звертатися  до суду з позовом про стягнення належної працівникові заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.
Отже, судження суду першої інстанції з цього питання було надано.
Згідно з  ч.2 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів зазначає , що суд першої інстанції, не розглянувши заяву відповідача 1 про залишення позову без розгляду, порушив норми процесуального права. Разом з тим, зазначене порушення не призвело до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування судового рішення з цієї підстави відсутні.
Незгода ВЮІ НЮУ ім. Я. Мудрого з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024  про відмову у задоволенні заяви ХНУПС ім. І.Кожедуба про залишення позову без розгляду  спростовується вищевикладеним.
Колегія суддів  зазначає, що основною підставою для відмови  відповідачу 2 у задоволенні його заяви про залишення позову без розгляду  було посилання суду першої інстанції на чинну на час виникнення спірних правовідносин редакції ст.233 КЗпП України , якою не було обмежено строком право працівника звернутися до суду із позовом  про стягнення належної позивачу при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства  про оплату праці, з чим колегія суддів  погоджується, виходячи із викладених вище правових норм та практики Верховного Суду.
Колегія суддів не приймає посилання відповідача 2 на правовий висновок Верховного Суду зроблений ним у постанові від  27.05.2021 у справі №520/5794/2020, оскільки спір у зазначеній справі стосувався  наявності правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У зазначеній справі Верховний Суд виснував,  що згідно з Постановою № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується. Предмет, підстава позовів, склад учасників справ у справі № 520/5794/2020 та у справі, що розглядається, - різні. Отже, висновки Верховного Суду , викладені у постанові  від 27.05.2021 у справі №520/5794/2020, є нерелевантними до справи, що розглядається, та не підлягають застосуванню.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з      рішенням Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України” (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянтів, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до     ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Військово-юридичний інститут Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба  - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року по справі № 520/3576/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк