ПОСТАНОВА 
іменем України

25 березня 2025 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/8478/23
провадження № 22-ц/4809/411/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 листопада 2024 рок, у складі судді Варакіної Н.Б.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.
В обґрунтування заявленого позову посилалася на те, що вона є власником 5/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Інші 1/18 частин будинку належать її племінниці ОСОБА_3 , а інші 2/18 частини будинку знаходяться на стадії спадкування, які ще ніхто не прийняв. Сумарно частина будинку, яка позивачу не належить складає 1/6. В цій 1/6 частині проживає ОСОБА_2 , яка є вдовою померлого племінника позивача. Правові підстави проживання ОСОБА_2 на 1/6 частині будинку їй невідомі. Проте, її племінниця ОСОБА_3 неодноразово підтверджувала те, що вона дозволила таке проживання ОСОБА_2 . Право власності на 5/6 частину вищевказаного будинку підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 вересня 2022 року. ОСОБА_2 мотивує свої дії тим, що виділу частини будинку в натурі ніхто не проводив та зайняла значно більшу частину будинку, а саме 1/2 його частину. Вказувала, що при цьому відповідачка замурувала проходи, фактично виділивши в своє користування 1/2 частину будинку. Вона неодноразово зверталась до ОСОБА_3 та до відповідача з пропозицією щодо спільного користування будинком і господарськими спорудами, але вони відмовлялися вирішувати це питання під різними надуманими підставами або взагалі ігнорували пропозиції та вимоги позивача. Відповідач не визнає права позивача на даний будинок та вважає, що правомірно займає 1/2 частину будинку. Відповідач не зареєстрована за цією адресою і має іншу реєстрацію. Розмови з відповідачем щодо неправомірного користування більшою, ніж належить, частиною будинку неодноразово проходили в присутності свідків. Відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але і не надає позивачу повноцінно користуватись його майном.
Посилаючись на зазначені обставини просила суд усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном та встановити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 , а саме виділити у користування ОСОБА_2 кімнату 1 (прихожа) площею 4,2 кв. м, кімнату 2 (санвузол) площею 4 кв. м, кімнату 3 площею 13,7 кв. м та гараж; загальна площа житлового будинку, що виділяється ОСОБА_2 складає 21,9 кв. м. Решту будинку і господарських споруд виділити у користування позивачеві.
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда 07 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити повністю її позовні вимоги.
Адвокат Цехмістер Є.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.
У судовому засіданні апеляційного суду адвокат Феоктістов О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційної скарги. просив її задовольнити.
Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явився. свого представника не направиву. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності сторони відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності: 5/6 частки ОСОБА_1 ; 1/18 частки ОСОБА_4 ; 1/18 частки ОСОБА_5 . Це підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.5-6).
10 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулась з листом до ОСОБА_2 , яка проживає в 1/6 частині у житлового будинку АДРЕСА_1 , у якому вказала, що вона є власником 5/6 частини зазначеного житлового будинку та просить надати доступ будівельникам для здійснення будівельних робіт 01 грудня 2022 року, а саме перенесення дверей з метою виокремлення належних їй 5/6 часток будинку у користування (а.с.7).
ОСОБА_2 надала відповідь на зазначений лист про те, що, оскільки до теперішнього часу частки власників житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , в натурі не виділені, що унеможливлює проведення будівельних робіт за вказаною адресою (а.с.8).
Крім того, відповідно до листа ОСОБА_3 на вказаний вище будинок в АДРЕСА_1 знаходиться в спільній частковій нерозділеній власності і виділення частки в натурі не проведено. Отже, проведення будівельних робіт і перенесення існуючих комунікацій без шкоди інтересів всіх власників не здійснено. Запропоновано укласти угоду про виділення часток у спільній частковій власності (а.с.9).
10 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до Приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Новицької І.О., у якій просила надати інформацію щодо кола спадкоємців після смерті ОСОБА_6 , та/або власників (співвласників) 1/6 частки брата ОСОБА_1 - ОСОБА_7 (а.с.10).
Листом щодо надання інформації від 14 листопада 2022 року №86/01-16 Приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Новицька І.О. повідомила позивача про те, що відповідно до статті 8 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо його діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась (а.с.11).
29 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулась з листом до  ОСОБА_2 щодо визначення порядку користування житловим будинком, у якому запропонувала свій варіант користування будинком та запропонувала для цього укласти нотаріально посвідчений договір (а.с.12). 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що питання визначення порядку користування майном між співвласниками не вирішено, а тому вимоги ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у користуванні власністю заявлені передчасно. Крім того, виходив з того, ОСОБА_2 не може бути належним відповідачем в частині заявлених вимог про встановлення порядку користування житловим будинком, оскільки не є власником частини спірного будинку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 цієї статті встановлено принцип непорушності приватної власності.
Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян (статті 317, 319 ЦК України).
Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Положеннями ст.356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.356 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У разі відсутності волі співвласника домовитися про порядок володіння та користування майном, таке спільне користування унеможливлюється, що завдає шкоди іншим співвласникам та порушує їх право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, яке закріплене ст.317 ЦК України.
Крім того, згідно зі  ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Звертаючись із зазначеним вище позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вона, як співвласниця 5/6 частини спірного майна, не може реалізувати свої права, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні ним.
Частиною першою статті четвертої ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України), при цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши, що належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 є власником частки у спірному майні, у матеріалах справи відсутні суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вона не може бути відповідачем у справі про визначення порядку користування майном, оскільки лише співвласники майна можуть визначати порядок користування спірним майном або виділяти свою частину в натурі (у разі наявності такої технічної можливості).
Крім того, правильним є і висновок суду про те, що жодних належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 відповідачем чиняться перешкоди у володінні її частиною житлового будинку суду надано не було.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції розглянуто лише частину позовних вимог з посиланням на те, що в резолютивній частині зазначено про відмову у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, оскільки, вирішуючи заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, суд надав належну правову оцінку її доводам, наявним у матеріалах справи доказам та дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відмову у їх задоволенні у повному обсязі. 
При цьому враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги про ненадання судом першої інстанції оцінки фактичним обставинам справи не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду, наведеними в описовій частині оскаржуваного рішення.
Фактично, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
З огляду на викладене вище колегія суддів приходить до висновку, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі  статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 листопада 2024 року- без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 26 березня 2025 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді        О.Л. Карпенко
       
       С.І. Мурашко