ПОСТАНОВА                                                                                                                                   
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа №  643/7307/20
провадження № 61-16230св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                          Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
третя особа: cлужба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини
 
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у складі колегії суддів:  Бутенко С. Б., Дряниці Ю. В., Обідіної О. І.  
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 ,                ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, передавши його їй на виховання від батька, ОСОБА_2 .
Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що 20 травня 2015 року вона уклала шлюб із ОСОБА_2 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 , який проживає разом з нею за місцем реєстрації на АДРЕСА_1 . У грудні                        2019 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.
Судовим наказом від 28 січня 2020 року з ОСОБА_2 стягнено на користь  ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Рішенням виконкому Харківської міської ради від 29 січня 2020 року № 15 відповідачу встановлено порядок участі у вихованні їхньої дитини. Проте 21 березня 2020 року ОСОБА_2 за встановленим графіком забрав сина з дитячого закладу і з того часу не повертає його, вимоги повернути сина ігнорує.
 
Позивач уважає, що немає підстав для залишення проживання дитини разом із батьком.
 
ОСОБА_1 є здоровою, працездатною особою, без шкідливих звичок, має вищу освіту, працевлаштована, зауважень з боку органу опіки чи правоохоронних органів не має. Вказує, що дуже любить сина, між ними існує сильний емоційний зв`язок, вона піклується про нього, виховує, виконує батьківські обов`язки. Дитина відвідує садок, перебуває на обліку у КНП «Міська дитяча поліклініка». Разом з дитиною вона проживає у двохкімнатній квартирі, де ОСОБА_4 має все необхідне для належного фізичного та духовного розвитку. 
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визначити місце проживання малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_2 .
Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилався на те, що                         ОСОБА_1 веде аморальний спосіб життя, є психічно неурівноваженою особою із суїцидальними проявами.
За фактом умисного спричинення  легкого тілесного ушкодження з використанням холодної зброї (ножа) у присутності їх сина ОСОБА_4 стосовно ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження № 12019220470006379 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України. 
 
30 серпня 2020 року ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 вчинили бійку, під час якої розпилили сльозогінний газ в обличчя ОСОБА_2 та сину, на підставі чого 03 вересня 2020 року були складені заборонні приписи щодо                   ОСОБА_1 і її матері.
Крім того, ОСОБА_1 намагалася накласти на себе руки шляхом самогубства,                             у зв`язку з чим перебувала на стаціонарному лікуванні. За вказаних обставин психічний стан ОСОБА_1 викликає занепокоєння і ставить під сумнів можливість проживання дитини з нею.
 
ОСОБА_2 має власну квартиру АДРЕСА_2 , в якій вони проживали разом однією сім`єю, син ОСОБА_4 звик до цього місця, і йому буде там зручно жити. Син оточений любов`ю і турботою.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Октябрський районний суд м. Полтави рішенням від 23 лютого 2024 року                                       в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив. Визначив місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_2 . Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що встановлення місця проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.
ОСОБА_1 не довела, що має можливість забезпечити дитині повноцінний розвиток, тривалий час не вживала дій, які свідчили б про її бажання піклуватися про дитину, брати участь у її вихованні, розвитку, не спростувала наданих відповідачем доказів щодо її поведінки, яка суперечить моральним принципам життя, неспроможність її контролювати свої емоції, що може негативно позначитися на вихованні і розвитку малолітньої дитини, притягувалась до кримінальної                              та адміністративної відповідальності. 
Висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради                                  від 18 серпня 2020 року № 422 суд не взяв до уваги, оскільки на час розгляду справи змінилися обставини, які встановлені у висновку. 
Визначення місця проживання дитини з матір`ю буде суперечити інтересам дитини.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Полтавський апеляційний суд постановою від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу адвоката Багмата П. Д. як представника ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив. Визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_6 .                          У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 протиправно змінив місце проживання дитини, перешкоджав  участі матері у вихованні сина, що суперечить сімейним цінностям, не сприяє забезпеченню права дитини на належне батьківське виховання та піклування як з боку батька, так і матері та не відповідає інтересам дитини.
 
ОСОБА_2  не надав належних доказів того, що ОСОБА_1 не виконує батьківських обов`язків, має психічні розлади, спосіб її життя суперечить моральним принципам, що може негативно позначитися на вихованні дитини.
 
Короткий зміст касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи
В касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження зазначив те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 13 березня 2019 року                            у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17,                                     від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 09 листопада 2020 року                         у справі № 753/9433/17, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18,                              від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 23 вересня 2021 року у справі      № 223/306/20, від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20; суд необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про витребування актуального висновку органу опіки та піклування.
 
Як на обґрунтування вимог касаційної скарги заявник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Після початку воєнних дій ОСОБА_2 разом із сином виїхали до м. Дніпра,   ОСОБА_1 життям дитини не цікавилась, між ними немає емоційного зв`язку. Малолітнього сина виховує і утримає лише батько, проживання сина із ним відповідає найкращим інтересам дитини, а зміна місця проживання, розрив зв`язків із батьком матиме негативний вплив на малолітнього ОСОБА_4 .
Апеляційний суд не взяв до уваги той факт, що позивач не має постійної роботи, належних житлових умов, перебувала у психіатричній лікарні після спроби самогубства. 
У матеріалах справи немає актуального висновку органу опіки і піклування щодо визначення місця проживання дитини і апеляційний суд безпідставно відмовив                    у  задоволенні клопотання про витребування нового висновку. 
 
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Багмата П. Д. як представника ОСОБА_1 , мотивований законністю і обґрунтованістю постанови апеляційного суду.
Визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідає інтересам дитини.  
ОСОБА_1 працевлаштована, має самостійний дохід, спиртними напоями не зловживає, може забезпечити всі необхідні умови для проживання, розвитку                          і виховання сина. 
ОСОБА_2 чинить перешкоди і не надає можливості зустрітись із дитиною. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
24 лютого 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1   і ОСОБА_2 перебували у шлюбі.
 
У сторін у шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Подружжя разом з дитиною проживало у квартирі  ОСОБА_2 , після припинення сімейних відносин, син сторін проживав разом із матір`ю - ОСОБА_1 у належній їй квартирі.    
 
04 листопада 2019 року позивач разом із сином стала проживати до своєї матері ОСОБА_5 .
 
За заявою ОСОБА_1 від 12 листопада 2019 року їй та її сину надано направлення до комунального закладу «Соціальний готель» як особі, яка потрапила у складну життєву ситуацію.
 
Зі змісту заяви ОСОБА_5 , адресованої службі у справах дітей від 20 листопада 2019 року відомо, що 11 листопада 2019 року ОСОБА_1 без будь-яких пояснень, зібрала речі, взяла онука та пішла в соціальний центр. Донька з онуком можуть проживати у її квартирі на АДРЕСА_3 , яку її донька здає в оренду .
 
Після повернення із соціального притулку ОСОБА_1 разом із сином почали проживати у квартирі АДРЕСА_4 .
 
02 січня 2020 року Московський районний суд м. Харкова видав судовий наказ, яким стягнено  з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів і не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 29 січня 2020 року                      № 15 встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спосіб періодичних побачень першої, третьої суботи місяця з 09:00 до 13:00 год та другої, четвертої неділі місяця з 17:00 до 19:00 год, щопонеділка з 16:00 до 19:00 год в присутності матері дитини ОСОБА_1 .
21 березня 2020 року ОСОБА_2 забрав сина за встановленим графіком побачень, але не повернув його матері.
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів із заявами про відібрання у неї сина ОСОБА_2 .
 
Згідно з довідкою Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (Ясла-садок) № 100 Харківської міської ради» від 14 квітня 2020 року ОСОБА_3 відвідує заклад з 05 березня 2018 року, останнє відвідування 12 березня 2020 року, дитину приводить та забирає мама, дитина доглянута, одягнена охайно, чисто та за сезоном.
 
Відповідно до довідки КНП «Міська дитяча поліклініка № 13» ХМР від 06 квітня                2020 року № 280, дитина ОСОБА_3 перебуває на обліку у вказаній установі, мешкає з матір`ю, часто хворіє, лікарняний лист по догляду надавався матері, поліклініку відвідувала у супроводі матері і батька, всі рекомендації батьки виконували.
 
03 вересня 2020 року щодо ОСОБА_1 складений терміновий заборонний припис стосовно кривдника у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства:                  30 серпня 2020 року о 21:30 год на АДРЕСА_5 , вчинила сварку з чоловіком, в ході якої висловлювала образи та погрози, кидалася в бійку, та щодо чоловіка та неповнолітньої дитини застосувала аерозольний балончик зі сльозочинною дією.
 
Згідно з довідкою КНП «МКЛ № 14» від 01 вересня 2020 року ОСОБА_3 ,                    2015 року народження, звернувся 30 серпня 2020 року, оглянутий черговим лікарем, д/з хімічний опік кон`юктиви, І ст.
 
Московський районний суд м. Харкова рішенням від 25 серпня 2021 року у справі  № 643/9780/21 за позовом ОСОБА_2 з 21 березня 2020 року припинив стягнення з нього аліментів, та стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_7 аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку щомісяця з 01 червня 2021 року до повноліття дитини.
 
ОСОБА_2 отримує державну допомогу сім`ям з дітьми, батьки яких ухиляються від сплати аліментів (повідомлення УПСЗН Московського району ХМР).
 
ОСОБА_8 навчається у КЗ «Харківський ліцей № 55 Харківської міської ради у 3-В класі, також навчається у гуртках «Впевнений старт», «Образотворче мистецтво» з 01 вересня 2020 року, та у групі початкової підготовки відділення дзюдо. За інформацією тренера-викладача із дзюдо у період відвідування ОСОБА_11 тренувань батько постійно приводить його на заняття, цікавиться успіхами дитини (довідка КЗ «Харківський ліцей № 55» від 25 серпня 2023 року № 131, довідка КЗ «Центр дитячої та юнацької творчості № 3» ХМР від 28 січня 2021 року  № 14/08-04, довідка КЗ «КДЮСШ № 2» ХМР від 01 лютого 2021 року № 26).
 
Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_6 , від 23 листопада 2020 року квартира складається з двох кімнат, у задовільному стані, для дитини виділено окрему кімнату, яка облаштована ліжком, шафою для одягу, одяг за віком та сезоном, є стіл для малювання, іграшки. У квартирі проживають: ОСОБА_9 , 1960 року народження, власник, бабуся, ОСОБА_2 , батько, незареєстрований, ОСОБА_8 , незареєстрований. Стосунки у сім`ї доброзичливі.
 
З акта обстеження умов проживання ОСОБА_7 за тією ж адресою відомо, що у квартирі проживають: ОСОБА_2 , 1986 року народження,   ОСОБА_10 1990 року народження, ОСОБА_3 , 2015 року народження. Стосунки у сім`ї доброзичливі.
 
З акта оцінки потреб сім`ї від 29 травня 2023 року відомо, що ОСОБА_8 проживає разом із батьком ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_10                                у кв. АДРЕСА_7 . Декларацію із дільничним педіатром укладено, харчування відповідає віку, дитина відвідує школу он-лайн, відвідує секцію дзюдо, зі слів дитини, він давно не бачив мами, але у нього все добре, навички самообслуговування наявні згідно з віковими особливостями.
 
ОСОБА_2 несе витрати на утримання дитини, а саме: придбання продуктів харчування, одягу, меблів, розваг (квитанції, чеки, платіжні рахунки).
 
31 грудня 2020 року ОСОБА_2 уклав декларацію із лікарем-педіатром щодо дитини ОСОБА_3 . 
 
Із медичної документації відомо, що батько у 2021 році обстежував ОСОБА_4 з приводу внутрішньошкірного вузелкового ліпоідиту лобної ділянки ліворуч.
 
Відповідно до висновку ЛКК № 225 Міського психоневрологічного диспансеру № 3 м. Харкова ОСОБА_2 на момент огляду не виявляє психотичних розладів,                       а згідно з висновком ЛКК № 151 - психіатричних розладів.
 
Відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_2 .
 
ОСОБА_2 зареєстрований як ФОП з 14 травня 2021 року, здійснює підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування, доходи за період                   з 01 січня  до  30 вересня 2021 року становлять 193 391 грн,  дохід за перше півріччя 2023 року становив 153 640 грн (довідка ГУ ДПС у Харківській області від 19 жовтня 2021 року, витяг з реєстру платників податку від 20 січня 2020 року, від 23 травня 2023 року, податкова декларації платника єдиного податку за 6 міс. 2023 рік).
 
Станом на 23 березня 2020 року ОСОБА_1 працювала на посаді молодшої сестри КП «Міська молочна фабрика-кухня дитячого харчування» з 14 квітня                     2018 року.
 
Із виписки з медичної карти ОСОБА_1 № 8864 відомо, що вона з 14 до                            23 листопада 2012 року перебувала на лікуванні у КЗОЗ Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3, повний діагноз: розлад адаптації з порушенням емоцій та поведінки.
 
Відповідно до довідки КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР                  від 23 жовтня 2021 року № 9202 ОСОБА_1 упродовж останніх п`яти років за медичною допомогою не зверталася.
 
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 04 січня 2022 року № 1 амбулаторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 на цей час хронічного, стійкого психічного розладу не виявляє; відповідно до свого психічного стану, здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Згідно з вироком Московського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2021 року у справі № 643/3636/20 ОСОБА_1 04 листопада 2019 року за місцем проживання спричинила легкі тілесні ушкодження ОСОБА_2 та визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, їй призначено покарання у вигляді штрафу у сумі 850 грн.
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року вказаний вирок скасовано, ОСОБА_1 звільнена від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 125 КК України на підставі пункту 1 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито.
 
Станом на 01 червня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів   становить 68 255,75 грн, аліменти не було сплачено жодного разу (розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 16 травня 2023 року.
 
Відповідно до висновку Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                  від 18 серпня 2020 № 422 вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7   разом із матір`ю ОСОБА_1 .
 
Згідно з повідомленням Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 26 лютого 2021 року на прохання батька переглянути попередній висновок, Департамент повторно виніс на розгляд комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради питання про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 . За результатами розгляду Комісія ухвалила залишити без змін попередній висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 18 серпня 2020 року № 422.
 
22 серпня 2023 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради повідомив ОСОБА_2 , про відсутність підстав для повторного надання висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 із батьком.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                    в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права.
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися  з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання  і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним                у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору, зокрема щодо  місця проживання.
 
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге,                       у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі  «Хант проти України»   від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага,                                       і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого                    з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.  
 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Встановлено, що після припинення сімейних відносин між сторонами у 2019 році син залишився проживати із матір`ю, однак у березні 2020 року ОСОБА_2 забрав сина за встановленим графіком побачень, і з того часу син проживає з батьком.
 
Апеляційний суд встановив відсутність доказів щодо наявності у ОСОБА_1 психічних розладів, а також недоведеність того, що її поведінка, дії або наслідки спілкування із сином можуть суперечити його інтересам або впливати на нього негативно, перешкоджати його фізичному і духовному розвитку.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із матір`ю,  апеляційний суд, зазначаючи, що при вирішенні спору особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, не встановив і не навів жодного аргумента, що таке визначення місця проживання буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, зокрема забезпеченню її розвитку у безпечному, спокійному, стійкому середовищі в атмосфері любові.
 
Разом із тим, зазначаючи про те, що ОСОБА_2 протиправно змінив місце проживання дитини, апеляційний суд не врахував, що неможливо вважати самочинною зміною місця проживання дитини одним із батьків, якщо таке проживання не було встановлене рішенням суду або органом опіки (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі  № 760/2096/22). 
 
Крім того, дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
 
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.  Крім того, коли суд бажає вислухати думку дитини аби визначити її побажання щодо проживання з одним із батьків, та при цьому не травмувати психіку дитини та уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди (висновок викладений                              у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15).
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не сприяв усебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 разом із матір`ю. 
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
З метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), Верховний Суд дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного й об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду справи необхідно встановити повно обставини справи,  з`ясувати думку самої дитини - ОСОБА_7 , 2015 року народження, та                                з урахуванням встановлених обставин визначити місце проживання дитини, виходячи із її інтересів.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
                                                          ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                              М. Є. Червинська 
 
Судді:                                                                                                          А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                          Є. В. Коротенко
 
                                                                                                     В. М. Коротун
                                                                                                          
                                                                                                          М. Ю. Тітов