ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 161/12508/24
провадження № 61-1890св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Луцької міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кінах Яна Валеріївна, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, в складі судді Пушкарчук В. П., від 29 жовтня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Данилюк В. А., 
Киці С. І., Шевчук Л. Я., від 16 січня 2025 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.           У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. 
2.           Позов мотивований тим, що із 06 березня 2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, у період якого, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився син ОСОБА_3 .
3.           Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 03 жовтня 2011 року у справі № 2-5185/2011 вказаний шлюб було розірвано та визначено місце проживання дитини з матір`ю.
4.           Позивачка вказувала, що ОСОБА_3 має вроджене захворювання, визнаний інвалідом дитинства та потребує постійного догляду. Внаслідок захворювання він не відвідував і не може відвідувати навчально-виховний заклад, його розвитком, доглядом, утриманням, навчанням, вихованням від народження вона займається самостійно.
5.           Батько дитини після розірвання шлюбу лише кілька разів відвідав сина, при цьому поводився з ним як з чужою дитиною, часто ігнорував його і фактично самоусунувся від своїх батьківських обов`язків.
6.           До матеріального забезпечення сина ОСОБА_2 в добровільному порядку також не проявляв інтересу, у зв`язку із чим вона змушена була звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів. 
7.           Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 22 листопада 2011 року у справі № 2-6343/11 з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 вересня 2011 року, і до досягнення сином повноліття. 
8.           Упродовж 2012-2014 років ОСОБА_2 частково сплачував аліменти за рішенням суду, однак згодом виплати відбувались лише при офіційних працевлаштуваннях відповідача. Оскільки відповідач протягом 2014-2016 року часто змінював місце роботи та переважно не працював або працював неофіційно, то стягнення аліментів на сина відбувались лише періодично.
9.           Станом квітень 2024 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання сина становить 131 768,30 грн.
10.        Позивачка наголошувала, що своїми діями всіляко сприяла тому, щоб батько спілкувався з сином, проте ОСОБА_2 роками ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання ОСОБА_4 , не опікується його здоров`ям, навчанням, розвитком, не бере участі в матеріальному утриманні, жодним іншим чином не піклується про дитину та не проявляє найменшого батьківського інтересу.
11.        У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 просила суд позбавити 
ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Короткий зміст оскаржених судових рішень 
12.        Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 29 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду, в складі від 16 січня 2025 року, позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
13.        Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що відповідач без поважних та обґрунтованих причин повністю самоусунувся від належного виконання своїх батьківських обов`язків.
14.        При цьому суд врахував висновок служби у справах дітей Луцької міської ради від 13 липня 2024 року № 206 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », а також оцінив надані у справі докази, в результаті чого дійшов висновку, що ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує їй необхідного утримання, не спілкується з дитиною та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.
15.        Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що відповідач участі у вихованні і догляді сина не бере та його життям не цікавиться. Стороною відповідача не заперечується той факт, що з 
2020 року ОСОБА_2 не бачився з сином та не вчиняв будь-яких дій для реалізації своїх батьківських прав.
16.        Апеляційний суд зазначив, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 не навів аргументів та не надав будь-яких доказів виконання ним обов`язків щодо лікування, догляду, розвитку дитини. При цьому апеляційний суд звернув увагу, що дитина має інвалідність у зв`язку з важким захворюванням та потребує особливого піклування, у той час як відповідач не навів жодного факту участі його у вихованні дитини, догляді за нею чи її лікуванні.
17.        Сам по собі факт заперечення відповідачем проти позбавлення його батьківських прав і часткова сплата заборгованості з аліментів не свідчить про його інтерес до дитини, реальне бажання змінити поведінку та брати участь у житті дитини.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
18.        У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат 
Кінах Я. В., просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухваливши нове судове рішення про відмову в позові.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
19.        У лютому 2025 року  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат 
Кінах Я. В., подав касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 січня 2025 року.
20.        Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи 
№ 161/12508/24, які у березні 2025 року надійшли до Верховного Суду.
21.        Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
22.        Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, а також у постановах Верховного Суду від 08 травня 019 року у справі № 409/1865/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16, від 11 березня 2020 року у справі 
№ 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 23 листопада 2020 року у справі 
№ 725/4424/18, від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 лютого 2022 року у справі 
№ 759/3554/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 
2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі 
№ 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 
від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
23.        Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач заперечує проти задоволення позову, та вважає, що позивачка не надала доказів того, що він умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина. Будь-яких аргументів, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками не наведено.
24.        Просить врахувати, що позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні та остаточні правові наслідки як для батька та дитини. При цьому позбавлення батьківських прав у зв`язку з несплатою аліментів є неможливим, оскільки в такому випадку буде здійснено розірвання родинних зв`язків, що позначатиме позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною. 
25.        Вказує, що позивачкою не доведено обставин, які б свідчили, що 
ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
26.        У березні 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
27.        Відзив мотивований тим, що касаційна скарга не містить жодного посилання на те, що відповідач вчиняв хоч якісь дії, направлені на піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя тощо. 
28.        Вказує, що хоча заборгованість зі сплати аліментів і не є основним чи єдиним чинником, але в сукупності з іншими обставинами демонструє фактичне ставлення батька до сина. Зазначає, що із січня 2025 року 
ОСОБА_2 знову припинив сплачувати аліменти на дитину, яка постійно потребує лікування та відповідних витрат.
29.        Звертає увагу, що син сторін визнаний інвалідом з дитинства на період до 20 квітня 2028 року та припускає, що відповідач може використовувати статус батька дитини з інвалідністю у своїх цілях, користуючись пільгами та іншими преференціями, не виконуючи при цьому фактично батьківських обов`язків.
30.        Вважає, що заперечення проти позову та оскарження судових рішень є лише намаганням ОСОБА_2 повернути собі юридичний статус батька дитини з інвалідністю, а не саме батьківство. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
31.        Сторони у справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
32.        Неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом зі своєю матір`ю - позивачкою ОСОБА_1 .
33.        Згідно з медичним висновком від 08 лютого 2011 року № 9714 року ОСОБА_3 має діагноз: вроджений краніосиностоз по типу синдрому Сакаті з постаксиальною полідактилією обох кистей, ускладнений тетрапарезом, когнітивною недостатністю, хворіє з народження, потребує постійної сторонньої допомоги, постійного прийому проти судомних препаратів. Дитина може бути визнана інвалідом дитинства на період до 
20 квітня 2028 року.
34.        На підставі виконавчого листа, виданого 12 січня 2012 року на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2011 року в цивільній справі № 2-6343/11, ВДВС м. Луцьк здійснюється виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового стягнення із 
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
35.        За розрахунком державного виконавця у виконавчому провадженні 
№ НОМЕР_1 станом на жовтень 2024 року відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина в розмірі 154 847,59 грн.
36.        Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 14 серпня 
2024 року № 451-1 затверджено висновок служби у справах дітей від 13 липня 2024 року № 206 «Про доцільність позбавлення батьківських прав 
ОСОБА_2 ».
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
37.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
38.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
39.        Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
40.        Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
41.        Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
42.        У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
43.        Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
44.        Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
45.        Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
46.        Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
47.        Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
48.        Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
49.        Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
50.        Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
51.        Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
52.        Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
53.        Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
54.        Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
55.        ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 
2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
56.        Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ 
від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)
57.        Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
58.        Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, 
від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, 
від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
59.        У справі, яка переглядається, суди встановили, що сторони є батьками ОСОБА_4 , 2010 року народження, який страждає на важке захворювання та має статус дитини з інвалідністю.
60.        Рішенням Луцького міськрайонного суду від 03 жовтня 2011 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а неповнолітнього ОСОБА_4 залишено для виховання та проживання з матір`ю.
61.        На час вирішення справи судами неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 .
62.        Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 без поважних та обґрунтованих причин в повній мірі самоусунувся від належного виконання своїх батьківських обов`язків.
63.        Апеляційний суд також врахував, що в ході розгляду справи представник відповідача не заперечував, що із 2020 року батько не бачився з сином та не вчиняв будь-яких дій для реалізації своїх батьківських прав. При цьому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 не навів аргументів та не надав доказів виконання ним обов`язків щодо лікування, догляду, розвитку дитини, яка у зв`язку з важким захворюванням з народження має інвалідність та потребує особливої уваги, піклування, а також фінансового забезпечення. 
64.        Верховний Суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
65.        Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову, за відсутності доказів участі батька у житті дитини та встановлення судами самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків упродовж тривалого період часу.
66.        Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі 
№ 661/2532/17, звертав увагу, що «самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи».
67.        Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17  Верховний Суд вказав: «… Лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав».
68.        У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
69.        З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову.
70.        Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що після розірвання шлюбу у жовтні 2011 року, ОСОБА_2 проявляв будь-який значимий інтерес до сина, цікавився його життям та брав участь у його вихованні, що в свою чергу, підтверджує обставини свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
71.        Представник відповідача не заперечував факт того, що з 2020 року ОСОБА_2 не бачився з сином та не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на реалізацію своїх батьківських прав.
72.        Фактів створення перешкод з боку матері у здійсненні батьком своїх прав щодо дитини судами не встановлено. Відомості щодо звернення відповідача до органу опіки та піклування або суду, щодо встановлення порядку та способів його участі у вихованні дитини відсутні.
73.        За встановлених обставин позбавлення судами відповідача батьківських прав лише скасувало правовий зв`язок між ним та його сином, а враховуючи відсутність між ними будь-яких особистих стосунків упродовж тривалого часу, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці стосунки.
74.        Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, який звернув увагу, що неповнолітній ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю, у зв`язку з важким захворюванням потребує особливої уваги та піклування, а також відповідного фінансового забезпечення.
75.        Таким чином, при вирішенні спору у цій справі суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням найкращих інтересів дитини, дійшли правильного висновку про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками з виховання дитини, а тому наявні виключні обставини для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. 
76.        Встановлені судами обставини свідчать про те, що відповідач не виявляє батьківського піклування та батьківської турботи до дитини, станом здоров`я дитини не піклується, фізичний та моральний розвиток дитини не підтримує, необхідних умов для проживання дитині не забезпечує, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.
77.        Матеріали справи не містять відомостей про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав суперечитиме інтересам дитини.
78.        Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано врахував висновок служби у справах дітей Луцької міської ради від 13 липня 2024 року № 206 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », а також оцінив надані у справі докази, в результаті чого дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
79.        Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням обставин цієї справи, а саме: важкого захворювання дитини, довготривалого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, значного розміру заборгованості батька зі сплати аліментів в ситуації, коли дитина потребує особливої уваги та піклування, відсутності будь-яких доказів участі батька у житті дитини, а також об`єктивних причин, що перешкоджали відповідачу виконувати свої обов`язки щодо дитини, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про наявність виключних обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
80.        Висновки Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі не спростовують правильних висновків судів по суті вирішення розглядуваного спору з урахуванням встановлених обставин. 
81.        Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
82.        Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija 
v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
83.        Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, значною мірою зводяться до незгоди зі встановленими судами обставинами та переоцінкою доказів, в той час як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц).
84.        В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.
85.        Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.        Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кінах Яна Валеріївна, залишити без задоволення.
2.        Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 січня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович