УХВАЛА
 
01 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 307/5440/24
провадження № 61-3666 ск 25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Криворучко Ларисою Сергіївною, на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 грудня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого Тячівським районним судом Закарпатської області від 24 січня 2024 року у справі № 307/215/24 за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за надання послуг з розподілу природного газу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.       У січні 2024 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» звернулось до суду з указаною заявою у якій просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надання послуги з розподілу природного газу в розмірі 37 786,45 грн.
 
2.       Тячівський районний суд Закарпатської області видав судовий наказ від 24 січня 2024 року, згідно з яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної система «Закарпатгаз» заборгованість за надання послуги з розподілу природного газу в розмірі 37 786,45 грн, а також судовий збір у розмірі 302,80 грн.
 
3.       17 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області із заявою про скасування вказаного судового наказу.
 
4.       Тячівський районний суд Закарпатської області ухвалою від 17 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2025 року, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу відмовив. Заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого Тячівським районним судом Закарпатської області від 24 січня 2024 року у справі № 307/215/24 за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної система «Закарпатгаз» про видачу судового наказу про стягнення заборгованість за надання послуги з розподілу природного газу в розмірі 37 786,45 грн, а також судового збору у розмірі 302,80 грн, повернув заявнику.
 
5.       У березні 2025 року до Верховного Суду, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Криворучко Л. С., на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 грудня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2025 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
 
6.       Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
7.       Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
8.       Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
9.       Пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України встановлено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
10.   Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
11.   Предметом заяви про видачу судового наказу у цій справі є вимога про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надання послуги з розподілу природного газу в розмірі 37 786,45 грн, яка станом на 01 січня 2025 року не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 30 = 90 840,00 грн), тобто ця справа є малозначною у силу вимог закону.
 
12.   Касаційна скарга містить посилання на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відповідно до яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, у випадках, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
 
13.   Так заявник, обґрунтовуючи посилання на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, проте правовідносини у цій справі та справі № 307/5440/24 не є подібними, що створює негативну судову практику та порушує принцип правової визначеності.
 
14.   Також обґрунтовуючи підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України заявник вказує на те, що справа має значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наказ у справі № 307/215/24 було винесено судом першої інстанції на підставі поданої заяви, яка не відповідала вимогам статті 163 ЦПК України та яка в порушення приписів частин шостої та восьмої статті 14 ЦПК України була подана до суду в паперовому, а не в електронному вигляді. Крім цього, після подання заяви про скасування судового наказу, судовій справі № 307/215/24 було присвоєно новий номер - 307/5440/24, що вказує на порушення порядку здійснення автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
 
15.   Крім цього вказує на те, що у суді апеляційної інстанції через нестачу необхідної кількості суддів для здійснення автоматизованого розподілу справ між суддями, в порушення приписів статті 31 ЦПК України, справу не було передано для розгляду до найближчого територіального суду апеляційної інстанції. Такі дії суду першої та апеляційної інстанцій призводять до порушення права на суд встановлений законом та створюють негативну судову практику, яка породжує правову невизначеність та загрожує застосуванню такої практики у інших судових справах, що безумовно впливає на значну кількість громадян України, які звертаються до даних судів. Зважаючи на те, що юрисдикція даних судів поширюється на значну територію, заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів. Також справа № 307/5440/24 має для ОСОБА_1 виняткове значення, оскільки відмовляючи йому у поновленні процесуальних строків, суди першої інстанції та апеляційної інстанцій залишили в силі судовий наказ про безпідставне стягнення з ОСОБА_1 коштів, чим порушили його право на мирне володіння своїм майном - грошовими коштами.
 
16.   Перевіривши зазначені доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що наведені заявником обставини не дають достатніх підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки саме по собі посилання заявника на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, обґрунтоване лише тим, що судами попередніх інстанцій при прийнятті справи до розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, на думку заявника, були порушені норми ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження судових рішень, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь?якої касаційної скарги, а тому не вказує на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
17.   Фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
 
18.   Тобто заявнику в касаційній скарзі необхідно обґрунтувати наявність актуальної правової проблеми, яка може бути вирішена за результатами касаційного перегляду справи.
 
19.   Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зводяться виключно до незгоди із оскаржуваними судовими рішеннями та встановленими судом обставинами справи і не містять належного обґрунтування наявності актуальної правової проблеми. Заявником не зазначено про неоднакове застосування касаційним судом (згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України саме його висновки, викладені в постановах, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права) одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що вказувало б на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Тому таке формальне посилання заявника на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не свідчить про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
 
20.   Крім цього кількісний критерій має відображати той факт, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
 
21.   Отже заявник, вказуючи на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, належним чином не обґрунтовує визначений підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України виняток.
 
22.   Також, Верховний Суд вважає, що наведені заявником доводи щодо того, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для неї не дають достатніх підстав для висновку про необхідність відкриття касаційного провадження у цій справі, оскільки поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навела переконливих доводів та не надала відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. Фактична незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому та один лише фінансовий критерій, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для нього, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
 
23.   Крім цього, вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення.
 
24.   Касаційна скарга не містить належних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували б на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства. Формальне посилання заявника на поширеність цієї категорії справ без надання відповідних доказів не обґрунтовує наявності значного суспільного інтересу до цієї справи.
 
25.   Верховний Суд зауважує, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
 
26.   Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала на те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
 
27.   У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
28.   Оскарження в суді третьої інстанції має відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, що забезпечує ефективність касаційного провадження.
 
29.   Зазначене відповідає і Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
30.   При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення ЄСПЛ у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
31.   Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
32.   Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
33.   Враховуючи наведене, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
34.   Крім цього, Верховний Суд звертає увагу на те, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
35.   За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 389-392 ЦПК України.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого Тячівським районним судом Закарпатської області від 24 січня 2024 року у справі № 307/215/24 за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за надання послуг з розподілу природного газу, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Криворучко Ларисою Сергіївною, на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 грудня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2025 року.
 
2.       Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                     В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров