Справа № 448/1362/24                                 Головуючий у 1 інстанції: Гіряк С. І. 
Провадження № 22-ц/811/3988/24                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       16 квітня 2025 року   м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Підлужного В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника МТСБУ – адвоката Равлюка А.Г. на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 10 грудня 2024 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

                                       ВСТАНОВИВ:

       В липні 2024 року представник позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України Равлюк А.Г. звернувся в Мостиський районний суд із позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу).
       В обгунтування позовної заяви посилається на те, що 21.10.2020 відповідач, керуючи автомобілем «Renault» д.н.з. НОМЕР_1 на А/Д М-11 Львів - Шегині здійснив зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_2 , що призвело до настання ДТП, внаслідок якої велосипедист ОСОБА_2 помер. Вищезгадані обставини підтверджуються постановою слідчого управління ГУ НП у Львівській області про закриття кримінального провадження від 10.03.2021 та довідкою про ДТП.
       Посилається на частину 1 статті 1200 ЦК України, згідно якої у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого,народжена після його смерті. Вказує, що частиною 1 статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.
       Вказує, що потерпіла особа з метою отримання відшкодування звернулася до позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки шкода, особисто винуватцем ДТП, не була відшкодована потерпілій особі та на дату скоєння цієї пригоди Відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
       Вказує, що МТСБУ здійснило виплати відшкодування завданої шкоди в розмірі 240 000,00 грн., де 180 000,00 грн - відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника; 27 850,00 грн - відшкодування витрат на поховання; 32 150,00 грн - відшкодування витрат на поховання. З огляду на наведене, просить суд, стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України понесені витрати у розмірі 240000,00 грн. та судовий збір у розмірі 3600,00 грн..
Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 10 грудня 2024 року в задоволені позовних вимог Моторного (транспортного)страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено. 
       Рішення суду оскаржив представник МТСБУ – адвокат Равлюк А.Г., подавши апеляційну скаргу.
       Апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням суду та вважає, що воно прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, не повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи.
       Вказує, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
       Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. 
       При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. 
       Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
       Відсутність встановленої вини Відповідача не звільняє його від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
       Крім того, відсутність технічної можливості уникнути ДТП не є непереборною силою, а може свідчити лише про відсутність вини водія.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити.
04 квітня 2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікуванні, проте ніяких підтверджуючих документів до клопотання не було додано, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.
З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
       Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
       Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що потерпілий порушив правила дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, а в діях відповідача ОСОБА_3 відсутня вина, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 240000грн. не підлягає до задоволення.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Встановлено, що 21.10.2020 приблизно 22:20 год. на дорозі Львів Шегині, в с.Волиця, Мостиського району, Львівської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який керуючи автомобілем «Renault» д.н.з. НОМЕР_1 здійснив зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_4 ,внаслідок чого велосипедист ОСОБА_2 помер.
       Відповідно до довідки про причину смерті №56/20 від 22.10.2020 причиною смерті ОСОБА_2 ,1986р.н., вказано: велосипедист, травмований при зіткненні з автомобілем.
       Постановою ст. слідчого СУ ГУНП у Львівській області Репій Я.В. від 10.03.2021 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12020140000000819 від 22.10.2020 за ознаками ч.2 ст. 286 КК України закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 ККУ з боку водія ОСОБА_1 .
       Відповідно до даної постанови причиною дорожньо-транспортної пригоди стали неправомірні дії зі сторони велосипедиста ОСОБА_2 , а саме вимог Розділу 1 п. 1.5 «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху», Р.6.п.6,7 «велосипедисти повинні виконувати вимоги цих Правил, що стосується водіїв або пішоходів і не суперечать вимогам цього розділу», Р 4 п.4.7 «пішоходи ( велосипедисти) повинні переходити проїзну частину по пішохідним переходах, у тому числі підземних і надземних...»; п.4.14 «пішоходам (велосипедистам) забороняється: а) «виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху», б) «раптово виходити, вибігати на проїзну частину в тому числі на пішохідний перехід» чинних Правил дорожнього руху України. Дані порушення виразились в тому, що велосипедист ОСОБА_2 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, здійснив раптовий виїзд на проїзну частину дороги, поза межами пішохідного переходу, при цьому його видимість, була обмежена темною порою доби, та вантажним автомобілем, із-за якого він виїхав на проїзну частину дороги, перед виїздом на проїзну частину дороги велосипедист не впевнився у відсутності небезпеки для себе, такими своїми діями створив аварійну ситуацію водію ОСОБА_1 , який був позбавлений технічної можливості уникнути зіткнення з велосипедистом шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування.
Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
       29.01.2021 ОСОБА_5 звернулася до МТСБУ з заявами на виплату страхового відшкодування, а саме 180000 гривень страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника (до 14 років, що належить малолітній доньці загиблого), 55000 гривень, пов`язаних з витратами на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника, 27850 гривень, пов`язаних з витратами на поховання. З даних заяв також вбачається, що водієм відшкодовано моральну шкоду в розмірі 60000 гривень.
       Відповідно до платіжних інструкцій №1030255 від 12.05.2021, №1030395 від 14.05.2021, №935724 від 08.11.2022 МТСБУ згідно наказів №3.1/2816 від 11.05.2021, №3.1/2850 від 13.05.2021, №3/10824 від 07.11.2022 виплатило у загальному розмірі 240000 грн. відшкодування на рахунок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
       Батьками ОСОБА_7 є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
       Згідно ст. 22 ЦК України – особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
       Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 1187 ЦКУ джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
       Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
       Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
       Відповідно до ч. 4 п.4 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.
       Як зазначається в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі №607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. 
       Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа №336/3665/16-ц). 
       Відповідно до правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року №61-10154св18 (справа №355/812/17) вбачається, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. 
       За наслідками скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 21.10.2020 року було розпочато кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 10.03.2021 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
       У вказаному кримінальному провадженні №12020140000000819 слідчим не встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого.
       З огляду на зазначене, не має підстав вважати, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів застрахована не була.
ОСОБА_5 звернулася до МТСБУ з заявами на виплату страхового відшкодування, а саме 180000 гривень страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника (до 14 років, що належить малолітній доньці загиблого), 55000 гривень, пов`язаних з витратами на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника, 27850 гривень, пов`язаних з витратами на поховання.
Відповідно до платіжних інструкцій №1030255 від 12.05.2021, №1030395 від 14.05.2021, №935724 від 08.11.2022 МТСБУ згідно наказів №3.1/2816 від 11.05.2021, №3.1/2850 від 13.05.2021, №3/10824 від 07.11.2022 виплатило у загальному розмірі 240000 грн. відшкодування на рахунок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Статтею 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено заборону експлуатації транспортного засобу на території України без чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
При цьому вказаним Законом передбачені випадки виплати відшкодування шкоди потерпілим у разі використання транспортного засобу власником, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Згідно зі ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до положень ч.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на час ДТП не була застрахована у передбаченому законом порядку, МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_5 , тому колегія суддів приходить до висновку, що наявні передбачені підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстави для стягнення такої виплати в порядку регресу з винної особи на користь МТСБУ.
       З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Враховуючи, що судом апеляційної інстанції рішення Мостиського районного суду Львівської області від 10 грудня 2024 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким позов МТСБУ задоволено, таким чином, на користь МТСБУ слід стягнути витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3600 грн. за подання позовної заяви та 5400грн. за подання апеляційної скарги..
       Керуючись ст. ст. 367,368, п.1.ч.1 ст.374,376,381,382,384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд-

УХВАЛИВ :

       апеляційну скаргупредставника МТСБУ – адвоката Равлюка А.Г. – задовольнити.
       Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 10 грудня 2024 року – скасувати.
       Ухвалити нове судове рішення, яким позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати, пов`язані з відшкодуванням шкоди внаслідок ДТП в розмірі 240 000,00 грн.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати з оплати судового збору за подання позову в розмірі 3 600,00 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 5 400,00 грн.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови.
       Повний текст постанови складено та проголошено 16 квітня 2025 року.

       Головуючий :                                                        Ванівський О.М.

       Судді:                                                                        Цяцяк Р.П.

                                                                               Шеремета Н.О.