ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 березня 2025 р. 	Справа № 440/12439/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Макаренко Я.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скарами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 (суддя: Р.І. Молодецький, м. Полтава) по справі № 440/12439/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області                        
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі за текстом - ГУ ПФУ в Хмельницькій області, відповідач), у якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 09.09.2024 № 163950030476;
- визнати протиправними/незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо неврахування до трудового стажу періодів роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області включити до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 з 27.07.2024 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII.
В обґрунтування позовних вимог послалася на протиправність рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 09.09.2024 № 163950030476, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 у зв`язку з недосягненням пенсійного віку, оскільки відповідач, приймаючи спірне рішення, неправомірно застосував положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон № 1058-IV) замість загального Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі по тексту - Закон № 1788-XII), що призвело до підвищення необхідного пенсійного віку з 45 років до 50 років та унеможливило призначення бажаної пенсії.
Наголосила на неврахуванні пенсійним органом висновків Конституційного Суду, викладених у рішенні № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018 (746/15), яким визнано неконституційними зміни до Закону № 1788-XII в частині підвищення необхідного страхового стажу та віку для призначення пільгової пенсії, внаслідок чого залишено поза увагою, що на час звернення із заявою про призначення пенсії (02.09.2024) позивач досягла 45 річного віку та має страховий стаж 20 років 7 місяців 22 дні та пільговий стаж 16 років 04 місяців 20 днів, що надає підстави призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 у справі № 440/12439/24 позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, буд. 10, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29013, код ЄДРПОУ 21318350) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 09.09.2024 № 163950030476.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області включити до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.09.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду по даній справі.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в сумі 1211,20 грн. за рахунок асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 по справі № 440/12439/24 в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню відповідача, помилково встановив, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових є неврахування пенсійним органом до загального страхового стажу ОСОБА_1 періодів її роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002 та з 01.07.2002 по 21.03.2003. Натомість, дійсною підставою для відмови у призначенні вказаного виду пенсії стало недосягнення заявницею 50-річного віку, про що безпосередньо вказано в абзаці 6 сторінки 2 рішення відповідача. У зв`язку з чим, суд першої інстанції в рішенні не надав жодної оцінки таким обставинам (не досягнення пенсійного віку), в результаті чого, на думку позивача, дійшов невірного висновку щодо відсутності підстав для зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію. Стверджує, що обраний судом спосіб захисту її порушеного права шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути її заяву про призначення пенсії не є ефективним, оскільки не забезпечує поновлення порушеного права та не виключає подальше звернення позивача до суду за захистом такого права. Зауважує, що у спірних правовідносинах нею дотримано всі умови, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо віку, загального страхового та пільгового стажу, що свідчить про наявність у відповідача єдиного варіанту правової поведінки – призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах.
Інші доводи апеляційної скарги дублюють зміст позовної заяви.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 по справі № 440/12439/24 та ухвалити нове рішення суду, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність в діях пенсійного органу ознак протиправності, оскільки вік позивача становить 45 років, що у розумінні пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV є недостатнім для призначення пенсії.
Зазначив про необґрунтованість доводів позивача щодо можливості застосування положень Закону № 1788-XII в частині зменшеного пенсійного віку, оскільки основним над іншими законами є саме Закон № 1058-IV, який пріоритетний щодо питань визначення права на пенсію за віком та необхідних для цього умов.
На переконання апелянта, рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 № 1-р/2020, яке покладено в основу обґрунтувань позову, не відновлює дію Закону № 1788-XII та не змінює правове регулювання спірних відносин у даній справі, а лише впливає на право призначення пільгової пенсії, яке виникло до 11.10.2017.
Крім того, стверджує, що суд першої інстанції дійшов протиправного висновку щодо наявності підстав для включення до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000 в колгоспі ім. Дзержинського, оскільки відсутня інформація про час роботи за фактичною тривалістю (відпрацьовані трудодні); з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003 згідно з записами в трудовій книжці від 27.02.2003 серія НОМЕР_2 , оскільки записи в трудовій книжці не підтверджені індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (відсутня інформація про сплату внесків).
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 02 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1.
За результатами розгляду заяви за принципом екстериторіальності Головним управлінням ПФУ в Хмельницькій області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 09.09.2024 № №163950030476 у зв`язку з відсутністю необхідного пенсійного віку (50 років) згідно п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список №1).
Також вказано, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи:
- з 15.07.1999 по 02.02.2000 в колгоспі ім. Дзержинського згідно з записами №1-2 трудової книжки від 27.02.2003 серії НОМЕР_2 , оскільки відсутня інформація про час роботи за фактичною тривалістю (відпрацьовані трудодні);
- з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003 згідно з записами №3-7 трудової книжки від 27.02.2003 серії НОМЕР_2 , оскільки записи в трудовій книжці не підтверджені індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Відсутня інформація про сплату внесків);
- з 01.07.2024 по 31.08.2024, оскільки відсутня сплата страхових внесків за індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Для зарахування до страхового стажу вказаних періодів відповідачем в рішенні визначено для позивача обов`язок: по періоду з 15.07.1999 по 02.02.2000 подати уточнюючу довідку про встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві та час роботи за фахом тривалістю (відпрацьовані трудодні), долучити довідку про реорганізацію, по періодах з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003 подати довідки про нарахування зарплати помісячно, підтверджені первинними документами.
Не погодившись із таким рішенням, позивач звернулася до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного рішення ГУ ПФУ у Хмельницькій області від 09.09.2024 № 163950030476, оскільки зазначені відповідачем у такому рішенні підстави неможливості зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003, зокрема, щодо відсутності у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації про сплату страхових внесків, що сталися внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позбавляють позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Вимоги позивача в частині визнання протиправними/незаконними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо неврахування до трудового стажу періодів роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003 суд не задовольнив, оскільки такі дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи, на відміну від рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 09.09.2024 № 163950030476, яке має вплив на його права та інтереси.
Обираючи належний та достатній спосіб захисту порушеного права суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати відповідача здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 02.09.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 з урахуванням висновку суду про необхідність зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Виходячи зі змісту преамбули Закону № 1788-XII, цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Згідно зі статтею 2 Закону № 1788-XII, за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
За приписами статті 12 Закону № 1788-XII, право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Згідно з пунктом "а" статті 13 Закону № 1788-XII, в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (далі - Закон № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 (36-2003-п) виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Отже, за змістом вищенаведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі за умови наявності необхідного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах протягом визначеного Законом № 1788-XII часу, та досягнення нижчого пенсійного віку.
У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що "пенсія за віком" - це свого роду "державний депозит" (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.
Колегія суддів вважає, що вищенаведений правовий висновок необхідно розповсюдити також і на "пенсії за віком на пільгових умовах".
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом "а" статті 13 Закону № 1788-ХІІ пенсійний вік для набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.
03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII (далі - Закон № 2148-VIII), що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини другої статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону:
жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи».
Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б-г„ статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам».
Таким чином, рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020). Одночасно Суд встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
У зв`язку із цим, на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць жінкам після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого, в частині необхідного віку для набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 45 років, тоді як другий - у 50 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, колегія суддів дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Таким чином, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Такий висновок суду апеляційної інстанції, відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.11.2021 по справі № 360/3611/20 за результатами перегляду рішення Верховного Суду у зразковій справі від 21.04.2021.
Отже, умовами, за яких жінки набувають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону № 1788-ХІІ після 23.01.2020 (набрання чинності Рішення КСУ № 1-р/2020), а саме п. "а" статті 13, є: 1) досягнення 45 років; 2) наявність стажу роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначеній роботі.
Разом з цим, відповідачем при прийнятті спірного рішення неправомірно застосовано положення пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-ІV, зміст якої аналогічний положенням пункту "а" статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, яка була визнана неконституційною, внаслідок чого зроблено помилковий висновок про недосягнення позивачем пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 станом на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії досягла 45 річного віку, що відповідачем не спростовується.
Також, зі змісту оскаржуваного рішення від 09.09.2024 № 163950030476 встановлено наявність у позивача страхового стажу 20 років 07 місяців 22 дні, з яких 16 років 04 місяці 20 днів це пільговий стаж.
З наведеного слідує, що позивачем, при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1 було дотримано всіх визначених законодавством умов (вік, страховий та пільговий стаж), що дає їй право на призначення пільгової пенсії.
Отже, враховуючи, що під час апеляційного перегляду справи підтвердилась протиправність спірного рішення з огляду на невірне застосування відповідачем пункту 1 частини 2 статті 114 розділу XIV-1 Закону № 1058-IV, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 09.09.2024 № 163950030476. про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, що зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги відповідача у вказаній частині.
З приводу позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області включити до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003, колегія суддів зазначає наступне.
Так, як зазначалось вище, підставою для незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000 в колгоспі ім. Дзержинського згідно із записами №1-2 трудової книжки від 27.02.2003 серії НОМЕР_2 слугувала відсутність інформації про час роботи за фактичною тривалістю (відпрацьовані трудодні). При цьому зазначено, що для зарахування вказаного періоду позивачу слід надати уточнюючу довідку про встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві та час роботи з фахом тривалістю (відпрацьовані трудодні) та долучити довідку про реорганізацію.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно із пунктом 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами необхідне лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Колегія суддів наголошує, що законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі № 171/843/17.
Дослідивши трудову книжку позивача серії НОМЕР_2 , колегією суддів встановлено, що в період з 15.07.1999 по 02.02.2000 ОСОБА_1 працювала в колгоспі ім. Дзержинського Семенівського району Полтавської області на посаді бухгалтера (а.с. 14 зворот).
Як вбачається з наданої до матеріалів справи копії довідки ТОВ «СЕМАЛЬ» № 119 від 12.09.2024 (а.с. 41), ТОВ «Семаль», код ЄДРПОУ 31432663, є правонаступником наступних організацій: колгосп ім «Дзержинського» реорганізоване в приватне с/г підприємство «Тукалівське» протокол №1 від 02.02.2000; ПСП «Тукалівське» реорганізовано в дочірнє підприємство «Аль-Ямі Агро» ТОВ «Аль-Ямі Інтернейшня» розпорядженням № 242 від 06.07.2000;  дочірнє підприємство «Аль-Ямі Агро» ТОВ «Аль-Ямі Інтернейшня» реорганізовано в ДП «Семаль» 27.03.2001 запис № 15791200000000178 і припинило діяльність 14.09.2012; ДП «Семаль» реорганізоване шляхом перетворення у ТОВ» Семаль» з 14.09.2012 протокол №б/н від 11.09.2012.
Відповідно до архівної довідки № 07-03-С/145 від 20.09.2024 (а.с. 42), виданої ОСОБА_1 Архівним відділом Кременуцької районної військової адміністрації Полтавської області згідно зі  до ст. 3 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та Положення про порядок державної реєстрації колективного сільськогосподарського підприємства від 18 червня 1992 року №344, розпорядження представника Президента України Семенівської районної державної адміністрації від 28 січня 1993 року №34 проведено державну перереєстрацію колгоспу імені «Дзержинського» с. Тукали Семенівського району в колективне сільськогосподарське підприємство «Тукалівське» с. Тукали Семенівського району Полтавської області. 
Зі змісту архівної довідки № 01-18/2024 від 20.09.2024 (а.с. 43), виданої Комунальною установою «Об`єднаний трудовий архів», у книзі розрахунків по оплаті праці КСП «Тукалівське» Семенівського району Полтавської області ОСОБА_1 працювала в 1999-2002 роках кількість відпрацьованих людиноднів за дані роки становить: 1999 рік – 79, 2000 рік – 139, 2001 рік – 159, 2002 рік – 146.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що надані позивачем довідки містять інформацію про відпрацьовані позивачем людинодні  в колгоспі за спірні періоди, колегія суддів вважає, що незарахування до трудового стажу періоду з 15.07.1999 по 02.02.2000 з посиланням на відсутність інформації про відпрацьовані трудодні в колгоспі є безпідставним, оскільки всі відповідні записи відображено у наданих ОСОБА_1 довідках.
Щодо незарахування періодів з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003 згідно з записами №3-7 трудової книжки від 27.02.2003 серії НОМЕР_2 з підстав н підтвердження таких записів трудової книжки індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Відсутня інформація про сплату внесків), слід зазначити наступне.
Так, відповідно до абз. 4 ст. 1 Закону №1058-IV, застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом (п.9 ч.1 ст. 16 Закону №1058-IV).
За приписами абз. 33 ст. 1 Закону №1058-ІV, страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону (абз. 35 ст. 1 Закону №1058-ІV).
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону №1058-ІV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом ч.ч. 1, 2, 10 ст. 20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
З аналізу наведених норм слідує, що обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який повинен здійснити нарахування цього внеску та утримати його із заробітної плати позивача.
Колегія суддів зауважує, що несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, від 28.05.2021 у справі № 591/3839/16-а, від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.07.2019 у справі № 373/2265/16-а та від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області включити до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що єдиною підставою для відмови пенсійним органом позивачу у призначенні спірної пенсії було недосягнення нею 50-річного віку станом на час звернення з відповідною заявою до територіального органу Пенсійного фонду України, з огляду на вимоги п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-ІV, які, як зазначено вище, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Зауваження щодо неможливості зарахування до страхового стажу позивача наведених вище періодів, виходячи зі змісту оскаржуваного рішення, є лише результатом розгляду та оцінки наданих позивачем разом із заявою про призначення пенсії документів.
При цьому, пенсійним органом вказано, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 20 років 7 місяців 22 дні, а пільговий – 16 років 4 місяці 20 днів.
Наведений розрахунок зроблено відповідачем без урахування періодів, про неможливість зарахування яких до страхового стажу позивача пенсійним органом зазначено в оскаржуваному рішенні.
Таким чином, з наведеного слідує, що зауважень щодо дотримання всіх інших умов (крім досягнення пенсійного віку), необхідних для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зокрема, щодо наявності відповідного стажу, з боку відповідача не було.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 згідно п. "а" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ, в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 рішенні №1-р/2020. 
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 з 27 липня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах на підставі п. "а" ст. 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, яка діяла до ухвалення Закону № 213-VІІІ, колегія суддів зазначає наступне.
Так, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як узаконі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету ОСОБА_4 Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом  11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що переглядається, умови, за наявності яких пенсійний орган зобов`язаний призначити пенсію, визначені п. "а" ст. 13 Закону № 1788-ХІІ. Якщо такі умови наявні, орган повинен призначити пенсію. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - призначити пенсію або відмовити у її призначенні. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.
Так, як встановлено вище, станом на час звернення до пенсійного органу 02.09.2024 ОСОБА_1 виповнилося 45 років, її загальний страховий стаж складав понад 20 років, а пільговий стаж позивача за Списком № 1 - 16 років 4 місяці 20 днів, наданими до матеріалів справи документами підтверджено, що позивач протягом вказаного періоду працювала за посадою машиніста конвеєра на дробильно-збагачувальній фабриці, а тому наявні всі умови, передбачені п. "а" ст. 13 Закону № 1788-ХІІ, необхідні для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 45 Закону № 1058-IV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
З огляду на викладене, враховуючи наявність усіх необхідних умов, визначених п. "а" ст. 13 Закону № 1788-ХІІ, а також враховуючи звернення позивача за пенсією 02.09.2024, що з огляду на дату досягнення нею пенсійного віку (26 липня 2024 року), відповідає строку, визначеному вказаною нормою, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за Списком № 1 з 27 липня 2024 та провести відповідні виплати.
Водночас, як вбачається зі змісту мотивувальної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції, останній дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 з 27 липня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах на підставі п. "а" ст. 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, яка діяла до ухвалення Закону № 213-VІІІ, внаслідок чого невірно обрав спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 02.09.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 з урахуванням висновку суду про необхідність зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 15.07.1999 по 02.02.2000, з 03.02.2000 по 30.06.2002, з 01.07.2002 по 21.03.2003.
Колегія суддів вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача не забезпечить поновлення порушеного права позивача й одержання нею бажаного результату.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
З огляду на викладене, враховуючи, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин у справі та неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 з 27 липня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах на підставі п. "а" ст. 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, яка діяла до ухвалення Закону № 213-VІІІ, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 у справі № 440/12439/24 слід скасувати в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог та прийняти в цій частині постанову про задоволення позову.
В іншій частині колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а тому підстави для його зміни або скасування в цій частині відсутні.
Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 по справі № 440/12439/24 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 з 27.07.2024 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII.
Прийняти в цій частині постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 з 27.07.2024 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 по справі № 440/12439/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Т.С. Перцова    Я.М. Макаренко