ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/273/25 Справа № 212/7542/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М.Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 212/7542/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Корчистої О.І.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач – Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідачі -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1  на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року, яке ухвалено  суддею Власенко М.Д.  у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 квітня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року  Акціонерне товариство «Альфа-Банк», на теперішній час Акціонерне  товариство «Сенс Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 25 травня 2012 року між ПАТ “Сведбанк” та ПАТ “Дельта Банк” було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, а 15 червня 2012 року між ПАТ “Дельта Банк” та АТ “Альфа Банк” був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. 
За вказаними договорами відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року, укладеного між АТ “ТАС-Комерцбанк”, правонаступник якого ВАТ “Сведбанк” (ПАТ “Сведбанк”) та ОСОБА_1 на користь АТ “Альфа-Банк”. 
За умовами договору, банк зобов`язується надати відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 23000,00 долари США, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. 
Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит у сумі 23000,00 долари США, в свою чергу, відповідач неналежно не виконує взяті на себе зобов`язання, чим істотно порушує умови договору, у результаті чого, станом на 29 вересня 2020 року, має заборгованість: за кредитом – 14354,66 доларів США, по комісії – 7575,68 доларів США. 
В забезпечення виконання зобов`язань, АТ “ТАС-Комерцбанк”, правонаступником якого є ВАТ “Сведбанк” (ПАТ “Сведбанк”) та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 0309/1107/71-439-Р-1. 
В забезпечення виконання зобов`язань, АТ “ТАС-Комерцбанк”, правонаступником якого є ВАТ “Сведбанк” (ПАТ “Сведбанк”) та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 0309/1107/71-439-Р-2. 
За умовами вказаних договорів поруки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як поручителі, поручаються за виконання відповідачем ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, а також відповідають, як солідарні боржники перед банком, у зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 21930,34 долари США, а також судові витрати у справі.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства “Сенс Банк” заборгованість за кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року у розмірі 14354 долари США 66 центів.
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства “Сенс Банк” витрати зі сплати судового збору у розмірі 2031 гривню 18 копійок з кожного.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скрга мотивована тим, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги, оскільки не додано до позовної заяви первинні бухгалтерські документи, якими можуть бути виписки за рахунками. Судом дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для поновлення АТ “Сенс Банк” пропущеної позовної давності та не врахував, що строк виконання зобов?язань кредитором було змінено ще у 2016 році, а тому позовні вимоги заявлено поза межами позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також, зазначає, що порука припинилася та судом не було враховано, що поручителі не є солідарними боржниками між собою.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, представник позивача АТ «Сенс Банк» надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 12 листопада 2007 року між АТ “ТАС-Комерцбанк” та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 0309/1107/71-439, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 23 000,00 доларів США, на строк з 12 листопада 2007 року по 11 листопада 2037 року включно, на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (т. 1 а.с.6-9).
Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,50 % річних за весь строк фактично користування кредитом. Сторони, за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановлено п.6.1.2 цього договору (п.1.3 кредитного договору).
Позичальник зобов?язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок щомісяця через касу Банку згідно з Додатком № 1, що є невід?ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим Договором. Проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення. При розрахунку процентів за кількість днів у році приймається - 360 (триста шістдесят). При цьому, враховується перший день та не враховується останній день користування кредитом. Якщо день надання та повернення кредиту співпадають, проценти за користування кредитом нараховуються на суму наданих коштів як за один день користування кредитом. Сума нарахованих процентів за визначений період є тільки цілим округленим числом, без десяткових знаків. Позичальник уповноважує банк самостійно округляти суму нарахованих процентів. Округлення процентів відбувається в такий спосіб: до 44 центів - округлення до 0 доларів, понад 44 центів - до 1 долара (п.п.3.1-3.2 кредитного договору).
Відповідно до п.3.9 кредитного договору, при порушенні умов, передбачених п.3.1. цього договору та/або у випадках передбачених законодавством України (в тому числі у випадках, передбачених Законом України “Про іпотеку”) передбачено право дострокової вимоги виконання зобов?язань, забезпечених іпотекою, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому цим пунктом цього договору. Вимога про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним направляється позичальникові у порядку, передбаченому п.3.10. цього договору.
Відповідно до п.3.10 кредитного договору, у випадках порушення умов п.п.3.8 та/або п.3.9 та/або п.6.1.2 цього договору та/або умов іпотечних договорів, передбачених п.2.1 цього договору, вимога про виконання порушеного зобов`язання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах договору.
Згідно п.3.11 кредитного договору, за перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1,00 % від розміру кредиту, без ПДВ, шляхом сплати суми комісії на рахунок № НОМЕР_1 через касу банку або безготівковим шляхом в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати.
12 листопада 2007 року між АТ “ТАС-Комерцбанк”, правонаступником якого є ПАТ «Седбанк», та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір поруки №0309/1107/71-439-P-1, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язується перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком ОСОБА_1 у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року у сумі 23000 доларів США строком до 12 листопада 2037 року з процентною ставкою 12,5 % річних за їх використання (т. 1 а.с.11).
Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами. Відповідальність поручителя за цим договором обмежується сумою кредиту, визначеною згідно з основним зобов`язанням, нарахованими процентами, пенями, комісіями та іншими платежами, передбаченими основним зобов`язанням (п.2-3 договору поруки).
Згідно п.6 договору поруки поручитель здійснює погашення заборгованості за основним зобов?язанням у валюті кредиту.
Пунктом 10 договору поруки передбачено, що сторони відповідно до умов ч.4 ст.559 ЦК України встановили, що строком припинення договору поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків, передбачених основним зобов`язанням.
12 листопада 2007 року між АТ “ТАС-Комерцбанк”, правонаступником якого є ПАТ «Седбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладено договір поруки № 0309/1107/71-439-P-2, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язується перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком ОСОБА_1 у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року у сумі 23000 доларів США строком до 12 листопада 2037 року з процентною ставкою 12,5 % річних за їх використання (т. 1 а.с.12).
Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами. Відповідальність поручителя за цим договором обмежується сумою кредиту, визначеною згідно з основним зобов`язанням, нарахованими процентами, пенями, комісіями та іншими платежами, передбаченими основним зобов`язанням (п.2-3 договору поруки).
Згідно п.6 договору поруки поручитель здійснює погашення заборгованості за основним зобов?язанням у валюті кредиту.
Пунктом 10 договору поруки передбачено, що сторони відповідно до умов ч. 4 ст. 559 ЦК України встановили, що строком припинення договору поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків, передбачених основним зобов`язанням.
25 травня 2012 року між ПАТ “Сведбанк” та ПАТ “Дельта Банк” укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за умовами якого ПАТ “Сведбанк” бажає продати (відступити) права вимоги, а ПАТ “Дельта Банк” бажає купити (прийняти) права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі (т. 1 а.с.15-28).
Згідно Акту приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року за яким ПАТ “Сведбанк” передав, а ПАТ “Дельта Банк” прийняв права вимоги, які перелічені у додатку до цього акту, що посвідчує факт здійснення відступлення. Також сторони посвідчують, що ПАТ “Сведбанк” передав, а ПАТ “Дельта Банк” прийняв електронні носії інформації з погодженими між сторонами даними щодо прав вимоги (т. 1 а.с.29).
15 червня 2012 року між ПАТ “Дельта Банк” та ПАТ “Альфа-Банк” укладеного договір купівлі-продажу прав вимоги за умовами якого ПАТ “Альфа-банк” за яким ПАТ “Дельта Банк” бажає продати (відступити), а ПАТ ПАТ “Альфа-Банк” бажає купити (прийняти) права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі (т. 1 а.с.30-36).
Згідно Акту приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року за яким ПАТ “Дельта Банк” передав, а ПАТ “Альфа-Банк” прийняв наступні права вимоги, що посвідчує факт здійснення відступлення (т. 1 а.с.37).
Згідно Витягу з Додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, ПАТ “Альфа-Банк” набуло право вимоги за кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року, позичальник ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 38).
14 грудня 2012 року між ПАТ “Альфа-Банк” та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року, за яким сторонами внесено доповнення до кредитного договору, а саме доповнено п.5.1 розділ 5 кредитного договору п.п.5.1.12 та викладено його у такій редакції: позичальник зобов`язується надати банку оригінали документів, що підтверджують право власності та здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, протягом двох днів з моменту отримання від банку вимоги про їх надання (т. 1 а.с.10).
12 листопада 2016 року за Вих. № 11248839-R АТ “Альфа-Банк” направлено на адресу відповідача ОСОБА_1 вимогу про досудове врегулювання спору, у якій банк просив у строк до тридцяти днів з дати отримання цієї вимоги, але не пізніше тридцяти семи днів з моменту відправлення цієї вимоги достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні нарахування (т. 1 а.с.69).
Згідно Витягу з державного реєстру банків, АТ “Альфа-Банк” змінило найменування на АТ “Сенс Банк” (т. 1 а.с.221).
Відповідачем ОСОБА_1 здійснювалось регулярне погашення кредитної заборгованості після отримання кредитних коштів, у період з 12.11.2007 року по 01.08.2016 року (т. 1 а.с.13).
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року у розмірі 21930,34 доларів США, з яких: 14354,66 доларів США – заборгованість за кредитом, 7575,68 доларів США – заборгованість по комісії.
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ «Сенс Банк», суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору позичальником ОСОБА_1 належним чином не виконані, в передбачені договором строки кредит не погашений. Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачі суду не надали, як і не надали доказів щодо належного виконання умов кредитного договору, а відтак наявні підстави для солідарного стягнення з боржника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 кредитної заборгованості. 
При цьому, суд дійшов висновку про обгрунтованість заяви представника позивача АТ «Сенс Банк» про поновлення строку позовної давності та визнання поважними причин пропуску такого строку, у зв?язку з чим відхилив заяву відповідача ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску позовної давності та відмову у задоволенні позову з цих підстав.
Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець маж право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Право банку достроково вимагати погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування ним та інших платежів передбачено Розділом 6 Кредитного договору. 
Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти т а інші обумовлені договором платежі.
У зв`язку з порушенням боржником ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування у встановлені договором строки, банк, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, та умов кредитного договору, використав право достроково вимагати стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, направивши ОСОБА_1 12 листопада 2016 року вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів, яка відповідно до умов договору повинна була буди виконана позичальником протягом 30 днів, тобто до 12 грудня 2016 року.
Таким чином, пред`явивши вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних із ним платежів, кредитор, правонаступником якого у цьому зобов`язанні є АТ «Сенс Банк», змінив строк виконання основного зобов`язання, який вважається таким, що настав для позичальника ОСОБА_1 , що зумовило для нього виникнення обов`язку в цей строк повернути кредитору позику у повному обсязі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19).
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у цьому випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (див. постанову Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19)).
Суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому, суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19)».
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 неналежним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, обґрунтовано вважав, що з нього підлягає стягненню заборгованість за кредитом (тіло кредиту) у розмірі 14 354 долари США 66 центів. 
Колегією суддів перевірено висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та з`ясовано, що він визначений у відповідності із умовами Кредитного договору № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року, який є чинним, та розмір заборгованості не спростовано позичальником.
При цьому, відповідачем ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів того, що сума заборгованості є іншою, не надано контррозрахунку, не доведено факту погашення боргу у більшому розмірі, ніж зазначено позивачем. Відповідачем фактично не наведено доводів щодо необґрунтованості порядку нарахування складових такої заборгованості, не наведено доводів та не подано належних і допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості, зробленого банком.
За наведених обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заборгованості не підтверджені первинними бухгалтерськими документами, тому не є належним та допустимими доказами у справі.
Крім того, у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 Верховний Суд зазначив, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо. Наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором, який містить відомості щодо руху коштів за кредитним зобов`язанням, обґрунтовано взято судами до уваги під час вирішення спору у цій справі, надавши оцінку вказаним документам як доказам у справі суди встановили складові кредитної заборгованості.
За таких обставин, суд зробив правильний висновок про стягнення основної суми заборгованості за кредитом у розмірі 14 354 долари США 66 центів.
Щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.
Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Отже, за загальним правилом, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Разом з тим, за змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) зроблено правовий висновок про те, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19).
При цьому, питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).
Судом першої інстанції встановлено, що позивачем АТ «Сенс Банк», у межах строку позовної давності, було подано позов до відповідачів про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, який вподальшому було залишено без розгляду ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 беерзня .2017 року у справі № 212/620/17-ц (провадження 2/212/1162/17). Остаточне рішення у процедурі оскарження вказаної ухвали прийнято судом апеляційної інстанції 18 серпня 2020 року, та вже 15 жовтня 2020 року позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з даним позовом. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. 
Ураховуючи викладене, зважаючи на факт відкриття провадження Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 28 лютого 2017 року у справі № 212/620/17-ц (провадження 2/212/1162/17) та її тривалий розгляд до 18 серпня 2020 року, і, як наслідок, наявність у позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської з позовною заявою у даній справі 15 жовтня 2020 року, тобто через незначний проміжок часу після залишення його попереднього позову без розгляду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, й доводи апеляційної скарги парвильність таких висновків суду не спростовують.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (ч. 2 ст. 553 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Фактичний аналіз змісту частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, свідчить про те, що вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в межах шестимісячного строку, який слід обчислювати з: - моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами); або - з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України; або - з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, та полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором.
Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.
Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, припиняє поруку за умови, що кредитор не пред`явить вимоги до поручителя. У випадку, якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13.06.2018 у справі № 408/8040/12, від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18), від 20.03.2019 у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18), від 10.04.2019 у справі № 604/156/14-ц вказала на те, що умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
У справі, що розглядається, у договорах поруки від 12 листопада 2007 року його сторони не встановили строк поруки, оскільки умова договору поруки про те, що він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, не є встановленим сторонами строком дії поруки.
Матеріалами справи підтверджено, що внаслідок порушення боржником ОСОБА_1 виконання зобов`язань за кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року, кредитор, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, та умов кредитного договору, використав право достроково вимагати стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, направивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів, яка відповідно до умов договору повинна була буди виконана позичальником протягом 30 днів, тобто до 12 грудня 2016 року.
Тобто, у такій письмовій вимозі про дострокове повернення позики встановлено новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі.
Отже, строк виконання основного зобов`язання настав достроково 12 грудня 2016 року.
У лютому 2017 року, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), кредитор АТ «Сенс Банк» пред?явив вимоги до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шляхом зверненя до суду з позовом.
Доводи апеляційної скарги про припинення поруки внаслідок недотримання кредитором строку звернення до суду з вимогами до поручителів  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України є безпідставними, скаржник не довів наявності обставин на підтвердження припинення поруки, не спростував дійсність зобов`язань поручителів  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перед АТ «Сенс Банк», при цьому не навів доводів та не надав належних і допустимих доказів на спростування розміру заборгованості, визначеного кредитором.
Щодо дотримання строків позовної давності, то, як уже зазначено вище,с уд першої інстанції дійшов правомірного виснвоку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, а тому відсутні підстави для відмови у задоволені вимог до поручителів у зв?язку з пропуском трирічної загальної позовної давності.
Разом із тим, при ухваленні рішення, суд першої інстанції не врахував, що два поручителі  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є солідарними боржниками між собою. 
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що з кожним поручителем позивач уклав окремий договір поруки, а тому поручителі не є солідарними боржниками між собою. 
Кожен з них несе солідарну відповідальність тільки з позичальником ОСОБА_1 . 
Отже, висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення заборгованості з позичальника та двох поручителів є помилковим.
У разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов`язання, виникає кілька самостійних зобов`язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов`язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.
Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.
У справі, яка розглядається, предметом спору є окремі договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.
З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки, відсутні підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч.3 ст.554 ЦК України.
Відсутність підстав для солідарного стягнення з поручителів заборгованості за окремими договорами поруки не зумовлює відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості з кожного поручителя окремо.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові №201/13782/14-ц від 01.12. 2021, від 30.05.2018 в справі №489/5328/16-ц, від 17.11.2018 в справі №459/965/15-ц, від 01.12. 2021 у справі № 201/13782/14-ц.
За таких обставин, оскільки суд першої інстанції не перевірив наявності підстав для солідарного стягнення заборгованості з позичальника та одночасно двох поручителів, тому рішення місцевого суду не може вважатися законним та обґрунтованим, і як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає зміні, шляхом викладення резолютивної частини рішення у новій редакції.
Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті.
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Враховуючи викладене, беручи до уваги заявлені позовні вимоги банку та умови договорів, належним є стягнення суми заборгованості за кредитом в іноземній валюті, що було вірно враховано судом першої інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегією суддів встановлено порушення норм матеріального права, які відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду в чатсині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ “Сенс Банк” заборгованості за кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року у розмірі 14354 долари США 66 центів, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення цих коштів солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
В іншій частині рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З огляду на те, що суд апеляційної інстанції фактично змінює рішення в частині порядку стягнення коштів з відповідачів, не змінюючи рішення суду по суті спору, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для компенсації відповідачеві ОСОБА_1 судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційої скарги.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2024 року, у порядку ч. 4 ст. 359 ЦПК України, зупинено дію рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 рокудо прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення у справі, а тому колегія суддів поновлює дію оскаржуваного рішення суду.
Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 рокув частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства “Сенс Банк” заборгованості за кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року у розмірі 14354 долари США 66 центів – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства “Сенс Банк” заборгованість за кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року у розмірі 14354 (чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят чотири) долари США 66 центів.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства “Сенс Банк” заборгованість за кредитним договором № 0309/1107/71-439 від 12 листопада 2007 року у розмірі 14354 (чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят чотири) долари США 66 центів.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Поновити дію рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: