Справа № 462/1574/20                                Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І. 
Провадження № 22-ц/811/1673/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
секретаря: Салати Я.І.,
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – Гельо С.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Вегера Н.Б., Друга Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та самостійним позовом третьої особи – ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання заповіту дійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_5 треті особи: Приватний нотаріус Вегера Н.Б., Друга Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 22 вересня 2010 року ОСОБА_6 видала довіреність на імя ОСОБА_1 володіти, користуватися і розпоряджатися всім її майном. На підставі довіреності ОСОБА_1 уклав договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 
18 квітня 2013 року відповідач ОСОБА_5 від імені своєї мами ОСОБА_6 подав позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності та договору дарування.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року позов ОСОБА_5 задоволено.
Визнано недійсною довіреність від 22 вересня 2010 року, видану ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстровану в реєстрі за № 2508.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений 30 вересня 2010 року між ОСОБА_6 , від імені якої діяв ОСОБА_1 згідно довіреності, посвідченої 22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстрований в реєстрі за №2640.
Судами встановлено, що на момент видачі довіреності від 22 вересня 2010 року та на момент підписання договору дарування житлового будинку – 30 вересня 2010 року ОСОБА_6 не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.
17 березня 2019 року вона звернулася до державного нотаріуса Другої Львівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і довідалася, що ОСОБА_6 24 квітня 2013 року склала заповіт на ОСОБА_5 .
Цей заповіт, на думку позивачки, є нікчемний в силу того, що станом на 22 та 30 вересня 2010 року ОСОБА_6 вже не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Хвороба у ОСОБА_6 постійно прогресувала.
Згідно висновку експертизи №330 від 07 квітня 2016 року станом на 07 квітня 2016 року ОСОБА_6 страждає хронічним, стійким, психічним розладом у формі судинної деменції та за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Отже, виходячи із хронології хвороби та її прогресування позивачка вважала, що станом на 24 квітня 2013 року на момент укладення заповіту на ОСОБА_5 - ОСОБА_6 також не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
З врахуванням наведеного ОСОБА_1 на підставі ст.225 ЦК України просила:
визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на ОСОБА_5 посвідчений 24 квітня 2013 року приватним нотаріусом Вегерою Наталією Богданівною (реєстровий номер 511) (т.1 а.с.2-6).
Відповідач ОСОБА_5 подав до суду заяву про визнання позову. /т.2 а.с.79/
У лютому 2021 року представник третьої особи ОСОБА_3 – адвокат Гельо С.Б. подав самостійний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання заповіту дійсним, обгрунтовуючи свою позовну вимогу тим, що на думку третьої особи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 досягнута змова задля задоволення первісного позову ОСОБА_1 , з метою подальшого скасування договору купівлі-продажу будинку, який ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 .
Стверджував, що оскаржуваний заповіт від 24 квітня 2013 року, яким ОСОБА_6 розпорядилася усім належним їй майном на користь ОСОБА_5 нотаріально посвідчений, в присутності свідків, відтак, на думку третьої особи, позовні вимоги, зазначені первісним позивачем не знаходять свого документального підтвердження, зокрема те, що ОСОБА_6 під час укладання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій, була недієздатною, а також те, що остання на день складання заповіту страждала будь-якою психічною хворобою, тому, враховуючи наведене, а також те, що на думку третьої особи відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним, просив самостійний позов задовольнити, визнавши оскаржуваний заповіт дійсним (т.1 а.с.186-188).
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , /треті особи: приватний нотаріус Вегера Н.Б., Друга Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 / про визнання заповіту недійсним – задоволено.
Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 , посвідчений 24 квітня 2013 року приватним нотаріусом Вегерою Наталією Богданівною (реєстровий номер 511).
У задоволенні самостійного позову третьої особи – ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання заповіту дійсним – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 840,40 гривень судового збору.
Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психологічної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.
При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише встановлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, хоч і призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза ОСОБА_6 станом на 24 квітня 2014 року, однак не була проведене з ініціативи позивача.
Позивачкою не доведено обставин, які підлягали обов`язковому доведенню у даній справі і мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Всупереч вимогам матеріального та процесуального закону та усталеної судової практики, щодо необхідності визначення абсолютної неспроможності особи усвідомлювати та (або) керувати своїми діями на момент вчинення правочину, суд першої інстанції визнав такий стан особи встановленим та дійшов необґрунтованих висновків про наявність такого стану ОСОБА_6 , станом на 24 квітня 2013 року, виходячи з висновків судово-психіатричних експертиз психічного стану останньої станом на 22 вересня 2010 року та 07 квітня 2016 року.
Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року в частині визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 , посвідчений 24 квітня 2013 року приватним нотаріусом Вегерою Наталією Богданівною (реєстровий номер 511) скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові в цій частині.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи первісний позов суд першої інстанції прийняв до уваги акт судово-психіатричного експерта №794 від 04 грудня 2014 року, згідно якого на момент підписання довіреності 22 вересня 2010 року ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждала важким психічним розладом у формі розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезису з вираженим психоорганічним синдромом та явищами деменції, а також висновок судово-психіатричного експерта №330 від 07 квітня 2016 року, згідно якого на момент огляду ОСОБА_6 страждає хронічним, стійким психічним розладом у формі судинної деменції та за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Враховуючи ці два висновки експертів суд першої інстанції дійшов висновку, що за своїм психічним станом ОСОБА_6 під час складення заповіту 24 квітня 2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання заповіту недійсним.
З таким висновком суду погодитися не можна із наступних підстав.
Судом та матеріалами справи встановлено, що 22 вересня 2010 року ОСОБА_6 видала довіреність на ОСОБА_1 , яка була нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., з реєстровим №2508, відповідно до якої, ОСОБА_1 уповноважений володіти, користуватися та розпоряджатися усім належним ОСОБА_6 майном, шляхом укладення відповідних правочинів. /т.1 а.с.7/
На підставі вказаної довіреності, ОСОБА_1 уклав договір дарування житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 , який нотаріально засвідчений вказаним вище нотаріусом, з реєстровим №2644. /т.1 а.с.38/
24 квітня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт згідно якого все своє майно вона заповіла своєму синові ОСОБА_5 (т.1 а.с.15-16).
За договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 13 серпня 2020 року ОСОБА_5 продав житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (т.1 а.с.112).
За договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 13 серпня 2020 року ОСОБА_5 продав житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (т.1 а.с.113).
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 січня 2019 року (далі – Рішення) яке залишено без змін згідно постанови Львівського апеляційного суду від 27 червня 2019 року та постановою Верховного Суду від 24 березня 2020 року визнано недійсною довіреність від 22 вересня 2010 року, видану ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстровану в реєстрі за № 2508. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений 30 вересня 2010 року між ОСОБА_6 , від імені якої діяв ОСОБА_1 згідно довіреності, посвідченої 22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстрований в реєстрі за №2640. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2010 року.
При тому суди врахували (взяли за основу) акт судово-психіатричного експерта №794 від 04 грудня 2014 року, згідно якого на момент підписання довіреності 22 вересня 2010 року ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також висновок судово-психіатричного експерта №330 від 07 квітня 2016 року, згідно якого на момент огляду (07.04.2016 року) ОСОБА_6 страждає хронічним, стійким психічним розладом у формі судинної деменції та за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Тобто суди констатували абсолютну неспроможність ОСОБА_6 станом на 22 вересня 2010 року та 07 квітня 2016 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
У той же час, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі (частина друга статті 1257 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішні волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч.1 ст.225 ЦК України, - правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовами інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, але у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.
У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише встановлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2021 року у справі №6-9 цс12).
Вищевказаний правовий висновок повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №700/491/20-ц.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент укладення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовом про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Аналогічні за змістом положення містить п.2 ч.1 ст.105 ЦПК України, згідно якої,- призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 2) психічний стан особи.
З клопотанням позивачки в суді першої згідно ухвали суду від 26 лютого 2021 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на вирішення якої експертам було поставлено питання:
чи станом на 24 квітня 2013 року при складанні заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Вегера Н.Б. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , розуміла значення своїх дій та чи могла ними керувати (т.1 а.с.197-198).
Зазначена експертиза не була проведена через її не оплату ОСОБА_1 (т.1 а.с.219).
За клопотанням представника позивачки (т.2 а.с.173) в суді апеляційної інстанції згідно ухвали суду від 24 листопада 2022 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза ОСОБА_6 , яка також не була проведена через її не оплату ОСОБА_1 (т.2 а.с.191;210). Справа із експертної установи повернулася до суду 21 лютого 2025 року.
Таким чином, в матеріалах справи відсутній висновок судово-психіатричної експертизи який би підтверджував доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що станом 24 квітня 2013 року при складанні заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Вегера Н.Б., ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не розуміла значення своїх дій та чи могла ними керувати (т.1 а.с.197-198).
В акті судово-психіатричного експерта №794 від 04 грудня 2014 року, а також у висновоку судово-психіатричного експерта №330 від 07 квітня 2016 року, не досліджувалося питання здатності ОСОБА_6 станом на 24 квітня 2013 року розуміти значення своїх дій та ними керувати.
Отже, в основу рішення суду першої інстанції про недієздатність ОСОБА_6 станом на 24 квітня 2013 року покладені два вищезазначені висновки судово - психіатричної експертизи, в яких не досліджувався психічний стан ОСОБА_6 в момент вчинення нею оскаржуваного правочину, що є підставою для відмови у позові.
Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_1 .
Доводи ОСОБА_1 викладені у її письмових поясненнях від 28 квітня 2025 року про недієздатність ОСОБА_6 станом на 24 квітня 2013 року є недостатніми для встановлення такого стану останньої. 
В решті рішення суду першої інстанції ( відмова у задоволенні самостійного позову третьої особи – ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання заповіту дійсним) сторонами не оскаржувалося, тому не було предметом апеляційного розгляду.
З врахуванням наведеного апеляційна скарга представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 підлягає до задоволення, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з постановленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а врешті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 – задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 – скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Вегера Наталія Богданівна, Друга Львівська державна нотаріальна контора,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 , посвідченого 24 квітня 2013 року приватним нотаріусом Вегерою Наталією Богданівною – відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 14 травня 2025 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.