ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

04 червня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/4734/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

Представники сторін у судове засідання не з`явились 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 20.02.2025 (повний текст складено та підписано 03.03.2025, суддя Сулімовська М.Б.)
у справі №916/4734/24
за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до Благодійного фонду творчого розвитку дітей "Райдуга"
про стягнення 5  001 968,49 грн

ВСТАНОВИВ
Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Благодійного фонду творчого розвитку дітей "Райдуга" про стягнення 5001968,49 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору оренди нежилого приміщення.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.02.2025 по цій справі позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 3019 грн 27 коп. заборгованості з орендної плати, 407867 грн 56 коп. неустойки, у задоволенні решти позову відмовлено.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що при розрахунку розміру неустойки  за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму, позивачем було безпідставно включено до її складу податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном. Також, на переконання місцевого господарського суду, позивачем невірно визначено період за яких здійснено нарахування неустойки, з огляду на що судом здійснено власний розрахунок, з урахуванням визначеного судом періоду. 
Місцевий господарський суд, крім цього, з власної ініціативи, дійшов висновку про можливість зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки на 90%, зокрема врахувавши предмет спору у даній справі, правовідносини, що склались між сторонами, загальні засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, розумності, а також те, що відповідач є благодійним фондом.
Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить рiшення Господарського суду Одеськоiї областi вiд 20.02.2025 по цій справі скасувати та ухвалити нове рiшення, яким позовнi вимоги про стягнення неустойки у розмiрi 4998949,22 грн задовольниги у повному обсязi.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині зменшення неустойки є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на таке:
- судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення в частині зменшення неустойки не було враховано положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а також умови укладеного між сторонами договору щодо обов`язку відповідача передати об`єкт оренди за актом, які з боку відповідача виконані не були;
- поза увагою місцевого господарського суду також залишено особливий статус неустойки, яка заявлена в цій справі та обумовлена тим, що зобов`язання орендаря з повернення об`єкта оренди  виникає після закінчення дії договору оренди, і орендодавець в цьому випадку позбавлений можливості застосувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки передбаченої законом;
- відповідач був достеменно обізнаний, як про обов`язок щодо повернення майна після закінчення строку дії договору оренди, так й про наслідки не вчинення таких дій у вигляді сплати неустойки, оскільки це прямо передбачено умовами договору, а також унормовано приписами чинного цивільного законодавства;
- місцевий господарський суд під час прийняття оскаржуваного рішення не врахував приписи ч.2 ст. 785 ЦК України, а саме щодо обчислення розміру неустойки виходячи з розміру орендної плати, погодженої сторонами з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі майна;
- приймаючи оскаржуване рішення в частині зменшення неустойки, місцевий господарський суд не зазначив в чому саме полягає винятковість даного випадку, не врахував ступінь порушення з боку відповідача взятих на себе зобов`язань, а також не встановив обставин неналежного виконання відповідачем взятих на себе обов`язків, обмежившись лише посиланням на відсутність збитків понесених позивачем.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 відкрито апеляційне провадження по цій справі та призначено її до розгляду на 14.05.2025.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 у справі №916/4734/24 оголошено перерву до 04.06.2025.
Представники сторін у судове засідання призначене на 04.06.2025 не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.
У судовому засіданні від 14.05.2025 представник апелянта надав пояснення та підтримав доводи та вимоги за апеляційною скаргою. В свою чергу, відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу та участь у судовому засіданні не скористався. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежилі приміщення 1 та 2 поверхів кінотеатру, №501, загальною площею 1112,5 кв.м., розташовані в м.Одеса, вул.Академіка Воробйова, 26, що підтверджується наявними у справі свідоцтвом про право власності та технічним паспортом.
Відповідно до Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 17.03.2021 №137-VIII, позивач є виконавчим органом Одеської міської ради, у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, рішеннями Одеської міської ради, її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови та цим Положенням. Департамент підзвітний та підконтрольний Одеській міській раді, підпорядкований міському голові та Виконавчому комітету Одеської міської ради. Департамент є уповноваженим органом, який виступає орендодавцем щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Одеси, за виключенням майна, орендодавцем якого уповноважено виступати інший виконавчий орган Одеської міської ради.  
05.06.2009 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (орендодавець) та Благодійним фондом творчого розвитку дітей "Райдуга"  (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №13/81, за умовами п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 283,4 кв.м, які розташовані за адресою: вул. Академіка Воробйова, 26 ( далі - об`єкт оренди).
Відповідно до п. 1.3. договору, термін дії договору оренди з 05.06.2009 по 01.06.2012.
Згідно з п. 2.1. договору, орендна плата визначається на підставі ст.19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 з наступними змінами та доповненнями; рішень Одеської міської ради та виконкому Одесь кої міської ради; протоколу засідання комісії з проведення конкурсів на право укладання договору оренди будівель (споруд та приміщень), які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси від 05.06.2009.
Пунктом 2.2. договору передбачено, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 5821,00 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.
За умовами п. 2.4. договору, орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів господарської діяльності. 
Відповідно до п. 2.5. договору, розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Пунктом 3.3. договору встановлено, що орендодавець має право виступати з ініціативою розірвання договору оренди у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов`язків, передбачених цим договором, у тому числі несплати орендної плати своєчасно та в повному обсязі.
Пунктом 4.7. договору передбачено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
Згідно з п.п. 5.1. та 5.2. договору, за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки у відповідності до чинного законодавства. За несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Нарахування пені за прострочку виконання обов`язку припиняється через 1 рік з дня, коли обов`язок повинен був бути виконаний.
Відповідно до п. 5.3. договору, у разі невнесення орендарем орендної плати протягом 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення об`єкта оренди. Також, орендодавець має право відмовитись від договору оренди у разі невикористання орендарем приміщення за його профільним призначенням, невиконання поточного та капітального ремонту, в порядку, передбаченому чинним законодавством України. У разі відмови орендодавця від договору оренди, договір є розірваним з моменту одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору.
Пунктом 7.1. договору передбачено, що питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України.
За умовами п 7.8. договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором.
Пунктом 7.11. договору сторони погодили, що дія договору оренди припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря;     в інших випадках, передбачених чинним законодавством.     
Договір підписано представниками сторін без будь-яких зауважень, підписи скріплені печатками.
05.06.2009 між сторонами було підписано Акт прийому-передачі приміщення в оренду.
12.08.2009 додатковим погодженням до договору встановлено орендарю орендну плату у розмірі 1,00 грн. в рік за все приміщення на строк дії договору оренди.
Додатковим погодженням від 20.07.2010, окрім іншого, сторонами внесено зміни до договору в частині площі об`єкту оренди, збільшено площу орендованого приміщення з 283,4 кв.м до 285,0 кв.м; встановлено орендарю орендну плату у розмірі 1,00 грн. в рік за все приміщення на строк дії договору оренди.
Додатковим погодженням від 25.08.2011 внесено зміни до договору в частині назви орендодавця з "Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради" на "Департамент комунальної власності Одеської міської ради"; збільшено площу об`єкту оренди на 61,4 кв.м за рахунок приміщення другого поверху будівлі та внесено зміни в частині розрахунку орендної плати.
Додатковим погодженням від 12.03.2012 внесено зміни до п.1.3. договору в частині строку його дії - до 05.06.2014. 
Додатковим погодженням від 05.11.2012 внесено зміни до договору оренди в частині площі об`єкту оренди, збільшено площу орендованого приміщення на 766,1 кв.м до 1112,5 кв.м та внесено зміни в частині розрахунку орендної плати.
Додатковим договором від 08.01.2013 встановлено орендарю орендну плату, яка до 05.06.2014 становила 1,00 грн. в рік на площі 285,0 кв.м, а на підставі рішення Одеської міської ради від 21.12.2012 №2572-VІ орендарю встановлено орендну плату, яка з 05.11.2012 до 31.12.2013 становила 1,00 грн. в рік на площі 816,1 кв.м.; викладено п.п. 4.2. та  2.2. у новій редакції. 
Додатковим договором від 01.11.2013, окрім іншого, внесено зміни до п.1.3. договору в частині строку його дії  - до 01.10.2016 та внесено зміни в частині розрахунку орендної плати.
Додатковим договором від 31.01.2014 встановлено орендарю орендну плату, яка до 01.06.2014 становила 1,00 грн. в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість).
Додатковим договором від 25.06.2014 встановлено орендарю орендну плату з 01.06.2014 до 31.12.2014 - 1,00 грн. в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції).
Додатковим договором від 12.01.2015 внесено зміни у частині розрахунку орендної плати.
Додатковим договором від 22.01.2016, окрім іншого, внесено зміни до п.1.3. договору в частині строку його дії - до 31.12.2016; встановлено орендарю орендну плату з 01.01.2016 по 31.12.2016 - 1,00 грн. в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції); викладено п.п. 5.5., 4.2. та 2.2. у новій редакції; внесено зміни в частині розрахунку орендної плати.
Додатковим договором від 30.12.2016, окрім іншого, внесено зміни до п.1.3. договору в частині строку його дії -  до 31.12.2017; встановлено орендарю орендну плату з 01.01.2017 по 31.12.2017 - 1,00 грн. в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції); внесено зміни у частині розрахунку орендної плати.
Додатковим договором від 27.02.2018, окрім іншого, внесено зміни до п.1.3. договору в частині строку його дії - до 31.12.2018; встановлено орендарю орендну плату з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 1,00 грн. в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції); внесено зміни у частині розрахунку орендної плати.
Додатковим договором від 26.12.2018, окрім іншого, внесено зміни до п.1.3. договору в частині строку його дії - до 01.12.2021; встановлено орендарю орендну плату з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 1,00 грн. в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість індексу інфляції), а з 01.01.2020 - 64747,16 грн., що розрахована станом на 01.12.2018 (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць; внесено зміни у частині розрахунку орендної плати.
Додатковим договором від 23.12.2019, окрім іншого, встановлено орендарю орендну плату з 01.01.2020 по 31.12.2020 - 1,00 грн. в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), а з 01.01.2021 - 68067,53 грн., що розрахована станом на 01.12.2019 (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць; внесено зміни у частині розрахунку орендної плати.
Всі перелічені додаткові угоди підписані повноважними представниками сторін, скріплено печатками контрагентів та є невід`ємними частинами договору оренди.
Як вбачається з матеріалів справи, 14.01.2022 позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в загальній сумі 1040892,94 грн., з яких: 985391,29 грн. заборгованості по орендній платі та 55501,65 грн. пені; виселення з нежитлових приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 1112,5 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 26, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору оренди від 05.06.2009 № 13/81 в частині повного та своєчасного внесення орендної плати за період з 01.01.2021 по 30.11.2021 та продовження використання орендованого майна після припинення дії договору.
В межах справи №916/94/22 господарським судом встановлено відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження продовження строку дії договору №13/81 від 05.06.2009 в порядку, визначеному Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №157-IX від 03.10.2019, а тому господарський суд дійшов висновку про закінчення строку дії договору 02.12.2021.
Враховуючи закінчення строку дії договору №13/81 від 05.06.2009, а також приймаючи до уваги наявність в матеріалах справи №916/94/22 акту обстеження нежитлового приміщення, яким встановлено перебування відповідача у ньому, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача з нежитлових приміщень, а з огляду на відсутність доказів на підтвердження належного виконання Благодійним фондом творчого розвитку дітей "Райдуга" зобов`язань щодо сплати орендних платежів, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених Департаментом позовних вимог про стягнення орендної плати у розмірі 985391,29 грн. та пені у розмірі 55501,65 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.10.2022 позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено в повному обсязі.
Як зазначає позивач, оскільки орендарем у добровільному порядку орендоване приміщення за актом не було повернуто, позивач звернувся до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання вищевказаного рішення суду. 
06.10.2023 старшим державним виконавцем Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Рябцевою А.Д. був складений Акт державного виконавця при примусовому виконанні рішення суду у справі №916/94/22, яким засвідчена обставина звільнення відповідачем нежитлових приміщень. 
Разом з тим, як зазначає позивач, за відповідачем обліковується заборгованість зі сплати орендної плати в розмірі 3019,27 грн. за 1 день грудня 2021 року (01.12.2021). Також, у зв`язку із несвоєчасним поверненням об`єкта оренди позивач нарахував та заявив до стягнення 4998949,22 грн. неустойки за період з 02.12.2021 по 06.10.2023. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд, серед іншого, дійшов висновку про зменшення заявленої до стягнення неустойки до 407867 грн 56 коп., тобто на 90 %.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріли справи, доводи сторін та висновки місцевого господарського суду, дійшла наступних висновків. 
За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Статтею 15 Цивільного кодексу України       визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Статтею 174 Господарського кодексу України, передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
У відповідності до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч.1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За змістом ч.ч.1, 3 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.
Частиною першою статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. 
Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України, передбачено, що учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).
Згідно з частиною четвертою статті 231 вказаного Кодексу розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з статтею 551 вказаного Кодексу предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Зі змісту вказаних норм вбачається, що неустойка характеризується такими істотними ознаками: 1) неустойка є грошовою сумою (або іншим майном); 2) її розмір визначається законом або договором; 3) неустойка сплачується кредиторові боржником у разі порушення ним зобов`язання.
Як вже зазначалося, частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі.
Ураховуючи положення чинного законодавства, можна дійти висновку, що санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у частині першій статті 549 Цивільного кодексу України в сукупності з частиною другою статті 551 вказаного Кодексу (штрафною санкцією відповідно до визначення, наведеного у частині першій статті 230 Господарського кодексу України у сукупності з частиною четвертою статті 231 зазначеного Кодексу).
Отже, санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19) і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі.
Згідно з частиною першою статті 233 Господарського кодексу України  у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
За частиною другою статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 Цивільного кодексу України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Як вже було вказано вище та встановлено господарським судом в межах справи №916/94/22, строк дії укладеного між сторонами договору оренди №13/81 від 05.06.2009 закінчився 02.12.2021.
Пунктом 4.7 договору визначено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
Отже, відповідач зобов`язаний був повернути майно з оренди до 17.12.2021 включно.
Фактично з цього часу у відповідач припинилося право користування орендованим майном та виник обов`язок щодо його повернення відповідно до умов Договору оренди. 
Факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором щодо повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії Договору встановлений рішенням Господарського суду Одеської області від 06.10.2022 по справі №916/94/22, яким виселено Благодійний фонд творчого розвитку дітей "РАЙДУГА" з нежитлових приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 1112,5 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 26, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та стягнуто з Благодійного фонду творчого розвитку дітей "РАЙДУГА" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 985391 грн 29 коп. заборгованості по орендній платі, 55501 грн 65 коп. пені та 18094 грн 39 коп. судового збору.
Факт повернення майна відповідачем мав місце лише 06.10.2023, коли старшим державним виконавцем Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Рябцевою А.Д. був складений Акт державного виконавця при примусовому виконанні рішення суду у справі №916/94/22, яким засвідчена обставина звільнення відповідачем нежитлових приміщень.
Колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд обґрунтовано визначив кінцеву дату нарахування неустойки -05.10.2023, виходячи з дати повернення нежитлових приміщень, а до 06.10.2023 включено як то розраховано позивачем. 
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що належним періодом нарахування неустойки за неповернення майна з оренди після припинення дії договору оренди є з 18.12.2021 по 05.10.2023, що дублюється з позицією суду першої інстанції.
Водночас, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що при розрахунку розміру неустойки позивачем не було враховано висновки, наведені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №916/1319/19, відповідно до яких при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Такі висновки Верховного Суду ґрунтуються на тому, що застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ. Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 785 Цивільного кодексу, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої  неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг. Неустойка, нарахована на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що при розрахунку розміру неустойки за неповернення майна з оренди після припинення дії договору оренди Позивачем було безпідставно включено до її складу податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
З огляду на виключення ПДВ із загальної суми заборгованості, апеляційний господарський суд погоджується з розрахунком розміру неустойки, здійсненим судом першої інстанції, за період з 18.12.2021 по 05.10.2023, який складає 4078675,66 грн. (грудень 2021 - 70449,78 грн., січень 2022 - 156931,92 грн., лютий 2022 - 158972,04 грн., березень 2022 -161515,62 грн., квітень 2022 - 168783,82 грн., травень 2022 - 174016,12 грн., червень 2022 - 178714,56 грн., липень 2022 - 184254,74 грн., серпень 2022 - 185544,52 грн., вересень 2022 - 187585,50 грн., жовтень 2022 - 191149,62 грн., листопад 2022 - 195928,36 грн., грудень 2022 - 197299,86 грн., січень 2023 - 198680,96 грн., лютий 2023 - 200270,40 грн., березень 2023 - 201672,28 грн., квітень 2023 - 204697,36 грн., травень 2023 - 205106,76 грн., червень 2023 - 206132,30 грн., липень 2023 - 207781,36 грн., серпень 2023 - 206534,68 грн., вересень 2023 - 203643,20 грн., жовтень 2023 - 33009,90 грн.).
Разом з тим, зі змісту статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України вбачається право суду на зменшення розміру санкцій зокрема з підстав, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина 3 статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Судова колегія звертає увагу, що рішення місцевого господарського суду оскаржується позивачем в повному обсязі, однак доводи апеляційної скарги стосуються неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права в частині його висновку щодо зменшення неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна.
У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки колегія суддів виходить з такого.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549- 552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
У наведених висновках колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя       статті 216 Господарського кодексу України).
За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України       господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20).
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання Відповідачем зобов`язання, поведінку Відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
Разом з тим, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України, стаття 233 Господарського кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафних санкцій.
Крім цього категорії “значно” та “надмірно”, які використовуються в       статті 551 Цивільного кодексу України та в статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої другої       статті 233 Господарського кодексу України       та частини третьої       статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 Господарського кодексу України       і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.
Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та частини першої статті 233 Господарського Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).
Відповідно до положень частини першої статті 785 Цивільного кодексу України та пункту 4.7. Договору оренди орендар був зобов`язаний повернути орендоване нерухоме майно до 17.12.2021 включно, але, як вбачається з акту державного виконавця, відповідачем повернуто об`єкт оренди лише 06.10.2023.
При цьому матеріали справи не містять жодних доказів, які б можна було розцінити, як намагання відповідача повернути об`єкт оренди позивачу.
До 05.10.2023 відповідач фактично продовжував користуватись об`єктом оренди, і таке користування не може бути безоплатним.
Разом з тим, відповідач повинен був знати, як про обов`язок повернення об`єкта оренди після припинення дії Договору, так і про обов`язок сплати неустойки в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції, оскільки ці умови прямо передбачені пунктами 4.7 та 4.10 Договору оренди, а також встановлені нормами цивільного законодавства.
Апеляційний господарський суд вважає, що висновок суду першої інстанції в частині зменшення неустойки на 90% є необґрунтованим, оскільки таке рішення може трактуватися як спосіб ухилення відповідача від відповідальності за невиконання умов Договору оренди в частині несвоєчасного повернення об`єкту оренди та фактично нівелює головну функцію неустойки - забезпечення виконання зобов`язань та компенсування збитків у разі порушення боржником зобов`язання.
З урахуванням наведеного, оцінюючи ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань - зокрема, невиконання обов`язку зі сплати орендної заборгованості, необхідність її стягнення у судовому порядку, а також невиконання обов`язку з повернення орендованого майна без надання доказів вжиття заходів для виконання цього зобов`язання, враховуючи статус відповідача як неприбуткової благодійної організації та значний розмір заявленої до стягнення неустойки, що створює надмірну відповідальність і не відповідає її правовому призначенню, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, судова колегія вважає, що заявлена до стягнення неустойка у розмірі подвійної плати за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна підлягає зменшенню на 50% до 2  039  337 грн 83 коп.
Зазначене зменшення розміру неустойки, на переконання суду апеляційної інстанції, є обґрунтованим та фактично становить часткове відшкодування упущеної вигоди позивача у вигляді недоотриманої орендної плати за нежитлові приміщення за спірний період.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 1  631  470,27 грн та розподілу судових витрат скасуванню із прийняттям нового рішення. 
Розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції здійснено на підставі ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 20.02.2025 по справі №916/4734/24 в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача неустойки в розмірі 1  631  470,27 грн – скасувати, прийняти в цій частині нове рішення про задоволення таких вимог. В решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:
«Позов задовольнити частково. 
Стягнути з Благодійного фонду творчого розвитку дітей "Райдуга" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 3019 грн 27 коп. заборгованості з орендної плати, 2  039  337 грн 83 коп. неустойки, 30  635,35 грн судового збору за подання позовної заяви.
В решті позову – відмовити».
Стягнути з Благодійного фонду творчого розвитку дітей "Райдуга" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 36  708,08 грн судового збору за подання апеляційної скарги. 
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 09.06.2025.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Принцевська Н.М.

Суддя                                                                                Філінюк І.Г.