ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 травня 2025 року           справа №200/8374/24 

м. Дніпро

 Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Геращенко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року у справі № 200/8374/24 (головуючий І інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В:       

В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач Указом Президента України № 425/2016 від 29 вересня 2016 року був призначений на посаду судді Мар`їнського районного суду Донецької області строком на п`ять років. Наказом голови цього суду № 2-ІІ/Г від 17 жовтня 2016 року зараховано до штату на посаду судді. Указом Президента України № 211/2018 від 19 липня 2018 року тимчасово переведено до Татарбунарського районного суду Одеської області строком на один рік. Наказом голови Татарбунарського районного суду №65-СК від 22 грудня 2018 року було встановлено доплату за вислугу років у розмірі 20 % посадового окладу, оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становив понад 5 років. Після завершення строку відрядження наказом районного суду Донецької області № 7-ІІ/Г від 22 липня 2019 року позивача повернуто до штату суду. Позивач зауважив, що його повноваження на здійснення правосуддя припинились 29 вересня 2021 року після закінчення п`ятирічного строку, але він продовжує виконувати обов`язки судді відповідно до частин 6 та 7 статті 56 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 року № 1402-VIII. Наказом голови Мар`їнського районного суду Донецької області № 6-ІІ/Г від 17 жовтня 2023 року позивачу було встановлено доплату до посадового окладу у розмірі 30 % у зв`язку зі стажем роботи понад 10 років, але 14 листопада 2024 року Територіальне управління Державної судової адміністрації у Донецькій області (далі відповідач) повідомило позивача через суд про припинення нарахування та виплати доплат з листопада 2024 року. У своєму листі відповідач посилається на інформаційний лист Державної судової адміністрації України від 28 жовтня 2024 року, у якому йдеться про порушення у використанні бюджетних коштів, але жодних конкретних правових підстав для припинення виплат не наведено. У табуляграмі за листопад 2024 року, отриманій позивачем після цього листа, відсутні відомості про виплату доплати в розмірі 30% до посадового окладу судді, що суттєво відрізняється від табуляграм за вересень і жовтень 2024 року, де зазначені виплати були належним чином відображені. Позивач наголосив на тому, що Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 29 вересня 2023 року у справі № 120/4286/21-а зазначив необхідність з`ясування причин відсутності повноважень судді та їхнього зв`язку з правом на отримання винагороди. Вищою кваліфікаційною комісією суддів України 07 червня 2018 року було ухвалено рішення № 133/зп-18 про призначення кваліфікаційного оцінювання для підтвердження відповідності позивача займаній посаді судді. Листом № 31кп-3559/18 від 28 серпня 2024 року позивачу було запропоновано надати документи для підготовки до співбесіди та етапу дослідження досьє. Позивач зазначив, що це підтверджує, що він перебуває у процесі оцінювання і відповідає вимогам для виконання обов`язків судді. Позивач зауважив, що такі дії відповідача суперечать Рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018, рішенню Ради суддів України від 03.09.2021 року № 35, вимогам ч. 5, 10 статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року, які передбачають право судді на отримання доплат до посадового окладу навіть у випадку тимчасового припинення повноважень зі здійснення правосуддя, якщо це не пов`язано з його діями або поведінкою. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року у справі № 200/8374/24 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нездійснення з 01 листопада 2024 року нарахування та виплати суддівської винагороди судді Мар`їнського районного суду Донецької області ОСОБА_1 у розмірі посадового окладу з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу (щомісячно) відповідно до наказу голови Мар`їнського районного суду Донецької області №6-ІІ/г від 17 жовтня 2023 року. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести з 01 листопада 2024 року нарахування та виплату суддівської винагороди судді Мар`їнського районного суду Донецької області ОСОБА_1 з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу (щомісячно) у відповідності до наказу голови Мар`їнського районного суду Донецької області №6-ІІ/г від 17 жовтня 2023 року. В решті позовних вимог відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.      
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обгрунтовано відзив на позовну заяву.   
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.    
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.     
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту громадянина України з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_2 виданим від 15.09.2021 року, орган що видав 1474 та копією витягу з реєстру територіальної громади від 01.12.2024 року.
Відповідач – Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (ЄДРПОУ: 26288796) є юридичною особою та є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Судом встановлено, що позивач Указом Президента України №425/2016 від 29 вересня 2016 року був призначений на посаду судді Мар`їнського районного суду Донецької області строком на п`ять років. 
Наказом голови Мар`їнського районного суду № 2-ІІ/Г від 17 жовтня 2016 року позивача було зараховано до штату на посаду судді строком на п`ять років з 17 жовтня 2016 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.
Указом Президента України № 211/2018 від 19 липня 2018 року та відповідно до наказу голови Мар`їнського районного суду від 23.07.2018 №6-ІІ/г, позивача було тимчасово переведено до Татарбунарського районного суду Одеської області строком на один рік з 23.07.2018 по 18.07.2019 року. 
Наказом голови Татарбунарського районного суду № 65-СК від 22 листопада 2018 року позивачу було встановлено доплату за вислугу років у розмірі 20 % посадового окладу, оскільки стаж його роботи на посаді судді становив понад 5 років.
Наказом голови Мар`їнського районного суду № 7-ІІ/Г від 22 липня 2019 року позивача вважано таким, що прибув до Мар`їнського районного суду та приступив до виконання своїх обов`язків судді з 22 липня 2019 року.
Наказом голови Мар`їнського районного суду Донецької області № 6-ІІ/Г від 17 жовтня 2023 року позивачу було встановлено доплату до посадового окладу у розмірі 30 % у зв`язку зі стажем роботи понад 10 років.
З наявної в матеріалах справи копії листа Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 28.08.2024 №31кп-3559/18 судом встановлено, що рішенням Комісії від 07.06.2018 №133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді судді Мар`їнського районного суду Донецької області ОСОБА_1 , згідно яким позивачу рекомендовано надати інформацію та документи зазначені в даному листі. 
Станом на час розгляду даної справи та прийняття рішення по суті справи слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів щодо проведеного кваліфікаційного оцінювання позивача на відповідність займаній посаді. 
Судом встановлено, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Донецькій області спрямовано до місцевих загальних судів Донецької області лист від 14.11.2024 року №04-1856-24, відповідно до якого у зв`язку з надходженням інформаційного листа Державної судової адміністрації України від 28.10.2024 року про результати заходів внутрішнього аудиту та у зв`язку з виявленням та фіксацією порушень в частині нецільового використання бюджетних коштів, з листопада поточного року територіальним управлінням ДСА України в Донецькій області припиняється нарахування та виплата доплат до посадових окладів суддям, які не здійснюють правосуддя (крім випадків, зазначених у частині 10 статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”).  
Позивач звертаючись до суду з даним адміністративним позовом просив суд: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нездійснення виплати доплати за вислугу років судді Мар`їнського районного суду Донецької області ОСОБА_1 з 01.11.2024 року;  зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплати доплату за вислугу років судді Мар`їнського районного суду Донецької області ОСОБА_1 починаючи з 01.11.2024 року.
В якості доказів припинення позивачу доплати за вислугу років починаючи з 01.11.2024 року, позивач надав до позовної заяви копії розрахункових листів за вересень, жовтень та листопад 2024 року відповідно.
Із цих листів судом встановлено, що за вересень та жовтень 2024 року позивачу нараховувалась та була виплачена доплата за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу, в свою чергу починаючи з 01 листопада 2024 року позивачу було вже припинено нарахування та виплату доплати за вислугу років 30% до його посадового окладу судді.    
Таким чином, спірні правовідносини склалися між сторонами внаслідок припинення нарахування та виплати позивачу доплати за вислугу років у розмірі 30% до посадового окладу судді з 01 листопада 2024 року.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Відповідно до частини дев`ятої статті 135 вказаного Закону, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу (частина десята статті 135 Закону № 1402-VIII).
До 30 вересня 2016 року діяв Закон України від 07 липня 2010 року № 2453-VI “Про судоустрій і статус суддів” (далі Закон № 2453-VI у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII Про забезпечення права на справедливий суд).
Відповідно до частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI аналогічно було визначено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, для цілей застосування окремих положень Закону № 1402-VIII зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації; частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.
Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VІ, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Щодо права суддів на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15) необхідно зазначити таке.
У пункті 3.4 Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1- 7/2018(4062/15) Конституційний Суд України зазначив, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим. Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення. Конституційний Суд України зазначає, що конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України.
Конституційний Суд України встановив, що випадки нездійснення правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом № 1402-VIII нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).
Конституційний Суд України дійшов висновку, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
За висновками Конституційного Суду України юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI для цілей застосування окремих положень Закону № 1402-VIII суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.
Враховуючи викладене, суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15).
Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 в пункті 7 вказав, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).
Правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
За змістом статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Крім того, необхідно наголосити, що Конституцією України закріплено однаковий юридичний статус суддів та їх дискримінація за ознакою здійснення правосуддя є неприпустимою.
З огляду на вказане можна дійти висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 стосується не тільки попередніх редакцій Закону України Про судоустрій і статус суддів, а й аналогічних норм частини десятої статті 135 нині діючого Закону № 1402-VIII. Тобто Конституційний Суд України вирішує питання не тільки ретроспективно відносно двох минулих редакцій Закону України Про судоустрій і статус суддів, а й прив`язує визнання його положень неконституційними і для цілей нині діючого Закону № 1402-VIII.
На виконання Рішення XVІIІ чергового з`їзду суддів України від 11 березня 2021 року, Радою суддів України у рішенні від 03 вересня 2021 року № 35 наголошено, що будь-які обмеження у виплатах доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них підстав, є неприпустимими та такими, що суперечать Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018. В контексті питання виплати доплат таким суддям, дії Територіальних управлінь ДСА, судів, які здійснюють функції розпорядників бюджетних коштів, щодо припинення виплати доплат (а також намагання повернути вже виплачені доплати) суддям, що не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, так само як і висновки щодо відсутності підстав для виплати доплат до посадового окладу таким суддям, здійснені органами Державної аудиторської служби України під час проведення ревізій фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в різних областях та судах, свідчать про порушення гарантій незалежності суддів у виді матеріального забезпечення, що впливає на незалежність судді, та є протиправними та недопустимими. Крім того, припинення виплат зазначених вище доплат свідчить про порушення принципу юридичної визначеності та принципу належного урядування.
Аналогічна позиція щодо необхідності здійснення доплат суддям, які не здійснюють повноваження з незалежних від них причин, була викладена і в рішенні Ради суддів України від 19 квітня 2019 року № 21, де зазначено, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15). Крім того, наголошено, що Конституцією України закріплено однаковий юридичний статус суддів та їх дискримінація за ознакою здійснення правосуддя є неприпустимою.
Суд звертає увагу, що повноваження позивача на здійснення правосуддя припинилися 29 вересня 2021 року у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку, на який його було призначено. На день подання позову позивач обіймає посаду судді Мар`їнського районного суду Донецької області, але не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням строку повноважень.
Згідно з пунктом 17 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII, повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено.
За умови підтвердження відповідності займаній посаді відповідно до пункту 20 цього розділу судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який їх було призначено (крім суддів, звільнених з посади), призначаються на посаду судді до суду, до якого вони були призначені або переведені (крім тимчасового переведення шляхом відрядження) на день припинення повноважень.
Абзацами першим, другим пункту 20 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII визначено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом України Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри, та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.
За результатами такого оцінювання колегія Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Судом було встановлено, що листом від 28.08.2024 №31кп-3559/18 Вищої кваліфікаційної комісії суддів України позивачу було запропоновано надати документи для підготовки для співбесіди та етапу дослідження досьє, в свою чергу в даному листі зазначено, що рішенням Комісії від 07.06.2018 №133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді судді Мар`їнського районного суду Донецької області ОСОБА_1 .
Судом вже зазначалось, що в матеріалах справи відсутні докази станом на час розгляду даної справи з приводу завершення кваліфікаційного оцінювання позивача на відповідність займаній посаді.
Є об`єктивним висновок, що кваліфікаційне оцінювання щодо позивача не завершено через обставини, що від нього не залежали та не пов`язані із його діями, бездіяльністю, спрямованими на затягування чи ухилення від проходження кваліфікаційного оцінювання.
Відтак, суд доходить висновку, що позивач є суддею, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, а тому має право на отримання доплат до посадового окладу з дня їх припинення, а саме з 01 листопада 2024 року.
Конституційний Суд України в пункті 4.1 Рішення від 11 березня 2020 року по справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права зазначив, що: Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).
Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).
Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Європейська Комісія За демократію через право (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (частина перша статті 124 Основного Закону України).
Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.
Суд зауважує, що порушене право позивача полягає у припиненні нарахуванні та виплати Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Донецькій області виплачувати йому як судді Мар`їнського районного суду Донецької області суддівської винагороди з урахуванням доплати за вислугу років.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.  
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року у справі № 200/8374/24 - залишити без задоволення.                                               
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року у справі № 200/8374/24 - залишити без змін.                                                           
Повне судове рішення складено 29 травня 2025  року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                               І.В. Геращенко