ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 522/7935/21
провадження № 61-11025св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,              Коротуна В. М.,               
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яку подано адвокатом Коцюбою Олексієм Вікторовичем, на рішення Приморського районного суду м. Одеси в складі судді Бондар В. Я. від 30 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П. від 18 червня 2024 року,
 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») про стягнення коштів за договорами банківського вкладу.
В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 22 січня                       2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договори банківського вкладу № № SAMDNWFD0070063969700 (вклад «Стандарт»), SAMDNWFD0070063971800 (вклад «Стандарт»), SAMDNWFD0070063970600 (вклад «Стандарт»).
22 січня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання умов договору банківського вкладу                                                       № № SAMDNWFD0070063969700 (вклад «Стандарт»), SAMDNWFD0070063971800 (вклад «Стандарт»), SAMDNWFD0070063970600 (вклад «Стандарт») було відкрито особові рахунки № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .
22 січня 2014 року ОСОБА_1 було здійснено внесення на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 32 000,00 дол. США, що підтверджується квитанцією № 7. Аналогічним чином, 22 січня 2014 року ОСОБА_1 було здійснено внесення на особовий рахунок                                            № НОМЕР_2 грошових коштів в сумі 5 000,00 дол. США, що підтверджується квитанцією № 3, а також на особовий рахунок                                    № НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 13 000,00 дол. США, що підтверджується квитанцією № 5.
За умовами вказаних договорів вклад оформляється на 366 днів                             до 22 січня 2015 року включно. Якщо по закінченню строку вкладу                     ОСОБА_1 не виявив бажання отримати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один термін.
Представник ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання дії договорів поточного рахунку та банківського вкладу та видачу вкладу на що отримав у відповідь лист про неможливість розкриття банківської таємниці.
З огляду на викладене, 29 березня 2021 року на адресу АТ КБ «ПриватБанк» представником ОСОБА_1 , було направлено додаткову заяву про дострокове розірвання дії договорів поточного рахунку та банківського вкладу та видачу вкладу.
Однак, з відповіді з АТ КБ «ПриватБанк» від 19 квітня 2021 року                                      № 20.1.0.0.0/7-210411/11004 вбачається, що посадовими особами вказаної банківської установи було відмовлено в задоволенні  вищенаведених заяв про дострокове розірвання дії договорів поточного рахунку та банківського вкладу та видачу вкладу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада                         2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.                                                  Стягнуто з  АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договорами банківських вкладів № № SAMDNWFD0070063969700, SAMDNWFD0070063971800, SAMDNWFD0070063970600  від 22 січня                    2014 року у загальному розмірі 50 000,00 дол. США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти на суму вкладу за договорами банківського вкладу № № SAMDNWFD0070063969700, SAMDNWFD0070063971800, SAMDNWFD0070063970600  від 22 січня                     2014 року у розмірі 10% за період з 22 січня 2014 року по 22 січня 2021 року у загальному розмірі 35 027,39 дол. США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за неповний строк вкладу по договорах № № SAMDNWFD0070063969700, SAMDNWFD0070063971800, SAMDNWFD0070063970600  від 22 січня 2014 року у розмірі 1% за період з 23 січня 2021 року по 03 квітня 2021 року у загальному розмірі 97,27 дол. США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. Вирішено питання про судовий збір. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не надав суду доказів розірвання договорів банківського вкладу та взагалі будь-яких доказів з цього приводу, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення суми вкладів та процентів за договорами. Стосовно доводів АТ КБ «ПриватБанк» про переведення боргу за депозитними договорами на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») на підставі договору від 17 листопада 2014 року та щодо установленої судами нікчемності цього договору суд першої інстанції вказав, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить про те, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржником не породив правових наслідків для кредитора, тобто переведення боргу не відбулося, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задоволено частково. Апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» - залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року - змінено в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходив із того, що з урахуванням конкретних обставин справи та часткового задоволення позовних вимог, апеляційний суд вважав, що належною до відшкодування сумою таких витрат на правничу допомогу є 20 000,00 грн. В іншій частині вимог, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
У липні 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Коцюба О. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 30 січня 2020 року у справі                              № 761/30025/16-ц, від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21,                         від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі                                              № 320/5115/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Судові рішення в частині відмови в позові про стягнення пені до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                                     № 522/7935/21 з Приморського районного суду м. Одеси.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в                                            м. Сімферополі АРК Крим було укладено наступні договори банківського вкладу:
22 січня 2014 року, на підставі заяви №SAMDNWFD0070063969700 - вклад «стандарт» у розмірі 32 000,00 дол. США;
22 січня 2014 року, на підставі заяви №SAMDNWFD0070063971800 - вклад «стандарт» у розмірі 5 000,00 дол. США;
22 січня 2014 року, на підставі заяви №SAMDNWFD0070063970600 - вклад «стандарт» у розмірі 13 000,00 дол. США.
За умовами вищевказаних договорів, вклади оформляються на 366 днів до 22 січня 2015 року, включно. Якщо по закінченню строку вкладу                    ОСОБА_1 не виявив бажання отримати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один термін.
Факт внесення коштів на депозитні рахунки підтверджується квитанціями про внесення на рахунок.
У березні 2021 року представник ОСОБА_1 звернувся до                                                АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання дії договорів поточного рахунку та банківського вкладу та видачу вкладу, на що отримав у відповідь лист про неможливість розкриття банківської таємниці.
Згідно з наданим до суду відповідачем договором про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, додатковою угодою до договору переведення боргу від 18 листопада 2014 року, АТ КБ «Приватбанк» з ТОВ «ФК «Фінілон» укладено двосторонній договір про переведення на ТОВ «ФК «Фінілон» боргу ПАТ КБ «Приватбанк», згідно пункту 7 якого перелік депозитних договорів міститься в додатку № 1 на диску.
З витягу з електронного додатку № 1 до договору про перевод боргу від                       17 листопада 2014 року вбачається передача боргу за чотирма депозитними рахунками на ім`я ОСОБА_1 .
2.Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що між сторонами по справі укладено договори банківських вкладів SAMDNWFD0070063969700, SAMDNWFD0070063971800, SAMDNWFD0070063970600, за якими відкрито відповідні рахунки, на які внесено грошові кошти, врахував невиконання банком зобов`язань з повернення коштів за договором банківського вкладу на вимогу вкладника, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум вкладу і відсотків, заявлених позивачем.
Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним і                              ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 згоди на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому саме  АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від                                17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 12 липня 2023 року у справі № 757/15311/20, від 24 травня 2023 року у справі № 757/53371/20-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 у подібних правовідносинах.
Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що саме                                               АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним заявником у касаційній скарзі.
Касаційна скарга висновків судів попередніх інстанцій не спростовує, фактично зводиться до переоцінки доказів щодо наявності підстав для розірвання депозитних договорів, а також відсутності в АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку з виконання їх умов з підстав переведення боргу на користь ТОВ «ФК «Фінілон».
Касаційна скарга банку не містить доводів щодо незгоди зі стягнутим апеляційним судом із відповідача на користь позивача розміром витрат на правову допомогу адвоката.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Керуючись статтями 260, 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яку подано адвокатом Коцюбою Олексієм Вікторовичем, залишити без задоволення.             
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада                     2021 року в незміненій при перегляді апеляційним судом частині, та постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                М. Є. Червинська
 
                                                                                                         А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                          В. М. Коротун