Номер провадження: 22-ц/813/4148/25 
Справа № 495/277/25
Головуючий у першій інстанції Мишко В.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач),
- суддів: - Вадовської Л.М., Комлевої О.С., 

учасники справи: 
- заявник – Товариство з обмеженою відповідальністю «Торент»,
- учасник справи – ОСОБА_1 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торент» про забезпечення позову до подачі позовної заяви, учасник справи – ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торент» на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2025 року про повернення заяви про забезпечення позову,

встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст заяви про забезпечення позову

15.01.2025 року 15.01.2025 року адвокат Лежух Тетяна Іванівна в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Торент», звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в якій просила суд: 
1. Накласти арешт на все нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), а саме на:
- 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1516074951208);
- 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1024223251208);
- 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 
(реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 729690851208);
- на 1/5 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 456625780000);
- на 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 445393851208);
- на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 445370751208);
- на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 25907511).
2. Заборонити державним реєстраторам та органам державної реєстрації прав (в тому числі, але не виключно Міністерству юстиції України та його територіальним органам), виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, районним державним адміністраціям, на території яких знаходиться майно, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного
реєстратора, вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Заява про забезпечення позову до його подання обґрунтована тим, що 08.04.2011 року було укладено договір позики між позикодавцем - ТОВ «Торент» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 1 глави 1 договору, Заявник надав позичальникам позику в розмірі 90 000,00 доларів США. Відповідно до п. 1 глави 2 договору, позикодавець мав право на отримання відсотків за надання позики за ставкою 12% річних. Відповідно до п.2 глави 2, відсотки капіталізуються на піврічній основі та сплачуються разом з погашенням основної суми позики відповідно до графіку, наведеного в главі 3 договору. Відповідно до п.1 глави 3, позика, включаючи відсотки, погашається в доларах США 4 платежами по 22 500 доларів США плюс відсотки за рік протягом 8 років з дати надання позики. Відповідно до п.2 глави 3 договору, кожен наступний транш має бути погашений до 31 грудня відповідного року. Відповідно до п.3 глави 3 договору, перший внесок повинен був бути погашений до 31.12.2014. Відповідно до глави 4 договору, позичальники несуть солідарну відповідальність за всіма зобов`язаннями за договором.
В подальшому сума позики була передана позичальникам.
27.03.2018 року між Заявником та Боржником було підписано та нотаріально посвідчено додаток №1 до договору, відповідно до якого Боржник підтвердила факт несплати суми позики за договором, а також сторонами було взаємно погоджено продовження строку погашення позики відповідно до умов договору до грудня 2023року. Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Відповідно до заяви ТОВ "Торент" від 17.12.2024, грошові кошти в сумі 90 000 доларів США відповідно до договору від 08.04.2011, товариство від позичальників не отримувало.
Таким чином, Боржник не виконала свої зобов`язання відповідно до договору позики, у зв`язку з чим заявник змушений звернутись до суду для захисту свого порушеного права.
Заявник стверджував, що невжиття заходів забезпечення позову до пред`явлення самого позову може в майбутньому призвести до неможливості виконання рішення (відсутності у боржника будь-якого майна у власності, за рахунок стягнення якого могли би бути задоволені майнові вимоги Заявника) або значно ускладнити цей процес (зокрема, шляхом пред`явлення низки позовних вимог до нових власників майна, що було відчужене боржниками у період «після подачі позову», із вимогами про визнання правочинів про відчуження активів недійсними з підстав їх фраудаторності).
ОСОБА_1 є божником за договором позики, а тому безпосередньо несе відповідальність за порушення Договору позики, зокрема, за неповернення суми позики та встановленої договором суми річних.
Дані обставини і стали підставою для звернення заявника до суду із відповідною заявою.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.01.2025 року повернуто заявникові заяву адвоката Лежух Тетяни Іванівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Торент», про забезпечення позову до подачі позовної заяви.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з матеріалів даної заяви неможливо пересвідчитись про співмірність заходів забезпечення позову, які просить застосувати заявник до майбутнього предмету позовних вимог, а саме відсутні відомості щодо співмірності суми боргу за договором позики та нерухомого майна (належного ОСОБА_3 ), на яке заявник просить накласти арешт.
Заявником не наведено інших відомостей, потрібних для забезпечення позову, а викладені в заяві обставини є лише твердженням заявника, що не відповідає нормам діючого законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Лежух Т.І., діюча від імені ТОВ «Торент»  в апеляційній скарзі просить ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.01.2025 скасувати та ухвали нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального законодавства. 
Апелянт вказує на те, що не має можливості надати інформацію про оцінку вартості майна, оскільки процедура встановлення оціночної вартості нерухомого майна передбачає необхідність отримання безпосереднього доступу до такого майна. Поряд з тим, нерухоме майно знаходиться у володінні позичальника, що унеможливлює здійснення таких дій. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що сума боргу за договором позики є дуже значною і становить сукупно 236 732,05 доларів США, що становить еквівалент 10 004 296,40 гривень.
Судом не було взято до уваги, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси Заявника на той випадок, коли позичальниця буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як Заявника, так і позичальника. Вжиття заходів забезпечення цивільного позову, про які було зазначено у заяві, жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до моменту розгляду справи по суті та забезпечення балансу інтересів учасників спірних правовідносин.
Суд першої інстанції в своїй ухвалі не навів доводи та аргументи щодо того, яким чином накладений арешт може завдати збитків позичальнику, а також, в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, ухвала суду першої інстанції не містить й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи. 
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6. 9, 10, 14, 19, 37 – 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про необхідність повернення заяви про забезпечення позову до його подання. Вважає, що суд першої інстанції дійшов вказаних висновків з порушення вимог процесуального законодавства.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

У відповідності до ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Так, позов забезпечується шляхом: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна,що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 роз`яснено про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно з ч. 3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Апеляційний суд зауважує, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цьогосудового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:
1) найменування суду, до якого подається заява;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;
3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;
4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;
5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;
6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;
7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що між сторонами виник спір про стягнення боргу, загальна сума боргу за договором позики від 08.04.2011 року становить 236 732,05 доларів США, що в еквіваленті 10 004 296,40 грн., тобто заявник має намір звернутись до суду з позовними вимогами майнового характеру.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що 08.04.2011 року було укладено договір позики між позикодавцем - ТОВ «Торент» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .. Відповідно до п. 1 глави 1 договору, Заявник надав позичальникам позику в розмірі 90 000,00 доларів США.. Станом на дату звернення до суду із заявою про забезпечення позову загальний розмір заборгованості становить 236 732,05 доларів США, що становить еквівалент 10 004 296,40 грн.
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявник вказує на те, що з Реєстру судових рішень Заявник дізнався про наявність інших позовів, поданих до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. В свою чергу ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.07.2024 по справі №495/6325/24 було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та позикодавцем - ОСОБА_4 . Відповідно до умов вказаної мирової угоди ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 значний обсяг належного їй нерухомого майна. Всі вищезазначені обставини свідчать про наявність ризиків вибуття майна з власності ОСОБА_1 , що в подальшому може призвести до неможливості виконання нею своїх фінансових зобов`язань за договором позики.
Позивач просив застосувати заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 із забороною всім суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо усього майна, належного ОСОБА_1 ..
У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Заборона вчинення реєстраційних дій є одним із визначених законом способів забезпечення позову, який передбачений, зокрема Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».
Предметом позову у цій справі є майнова вимога про стягнення заборгованість за договором позики у розмірі 236 732,05 доларів США, який є значним.
Повертаючи заяву про забезпечення позову до його подання з підстав не надання відомостей про оцінку майна на, яке заявник просить накласти арешт та у зв`язку з чим неможливо встановити співмірність заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає надмірним формалізмом. 
Заявник не є власником майна, на яке просить накласти арешт, тому об`єктивно позбавлений можливості надати вищевказані відомості. 
Колегія суддів звертає увагу, що саме відповідач повинен доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач у справі про стягнення грошової заборгованості.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 року у справі №905/446/22.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зроблено висновок, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Крім того, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що суд не позбавлений можливості застосувати заходи забезпечення позову у межах суми позову, який буде співмірним та не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача.
Статтею 154 ЦПК України передбачено право та обов`язок суду щодо застосування зустрічного забезпечення під час розгляду заяви про забезпечення позову, тобто відповідно до вимог ст.151 ЦПК України позивач повинен внести пропозиції щодо зустрічного забезпечення, а суд відповідно до положень ст.154 ЦПК України буде вирішувати обов`язковість його застосування.
Таким чином, суд першої інстанції не позбавлений можливості застосувати зустрічне забезпечення позову, якщо дійде до таких висновків.
Таким чином, подана заява про забезпечення позову, містить всі відомості, які викладені в ст. 151 ЦПК України.
Не згода суду першої інстанції з викладеними у заяві відомостями, яка подана з дотриманням вимог ст. 151 ЦПК України, не може бути підставою для повернення заяви заявникові, оскільки вказані дії суду зводяться до надмірного формалізму. 
Тому, суд першої інстанції отримавши заяву про забезпечення позову, яка відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України повинен був розглянути її по суті. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не відповідає вищезазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки ухвалу постановлено не у відповідності до вимог процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Лежух Тетяни Іванівни, діючої від імені ТОВ «Торент» є обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про повернення заяви про забезпечення позову заявникові підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області). 

Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Згідно пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 353, п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові), після її перегляду в апеляційному порядку може бути оскаржена в касаційному порядку. 
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390  ЦПК України, Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торент» задовольнити частково.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2025 року про повернення заяви про забезпечення позову– скасувати. Справу направити  для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.С. Сєвєрова 

Судді: О.С. Комлева

Л.М. Вадовська