ПОСТАНОВА 
Іменем України

01 квітня 2025 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 393/441/23
провадження № 22-ц/4809/177/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
відповідач – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2024 року у складі головуючого судді Добрострой О. С.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов, письмових пояснень і рішення суду першої інстанції 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 25 квітня 2012 року у сумі 69 000 доларів США.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 квітня 2012 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 69 000 грн США.
Строк повернення коштів було погоджено сторонами на першу вимогу.
27 квітня 2023 року позивач направив відповідачу ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів, яку останній отримав 02 травня 2023 року та залишив без виконання.
Позивач вказав, що божник ОСОБА_5 помер, а тому ОСОБА_2 як солідарний боржник повинен виконати взяті на себе зобов`язання та повернути борг.
Додатково зазначив, що він реалізував право на отримання процентів від позичальника в силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яке відбулось у 2012 та 2013 роках. Відповідач не сплачував регулярно кошти, оскільки мав мінливий заробіток.
ОСОБА_1 стверджує, що на даний час ОСОБА_2 повністю ігнорує свій обов`язок щодо повернення коштів, отриманих в борг від позивача 25 квітня 2012 року. Позивач неодноразово намагався вирішити спір мирним шляхом, намагаючись зв`язатись із відповідачем, однак останній ігнорує таку можливість
У зв`язку з неможливістю врегулювати спір іншим шляхом, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

У відзиві на позов ОСОБА_2 зазначив, що не заперечує відносно позовних вимог у частині стягнення боргу в розмірі 69 000 доларів США. Вказав, що дійсно між ним, його братом ОСОБА_5 та позивачем 25 квітня 2012 року було укладено договір позики на суму 69 000 доларів США. 
Відповідно до умов даного договору, відповідач та його покійний брат ОСОБА_5 повинні були повернути позивачу кошти на його першу вимогу. Відповідач зазначає, що дану вимогу від позивача він не отримував (а.с.59-60 том 1).

Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Лісовська О. А. подала до суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Письмові пояснення мотивовані тим, що вимога позивача до відповідача ОСОБА_2 про повернення коштів була направлена за адресою АДРЕСА_1 . Проте, відповідач ОСОБА_2 дану вимогу не отримував, так як зареєстрований та проживає за іншою адресою. Твердження позивача, що відповідач ОСОБА_2 не відповідає на телефонні дзвінки є недійсним. Відповідач ОСОБА_2 та його брат ОСОБА_5 отримали від позивача кошти в сумі 69 000 доларів США співмірно на двох, а тому відповідач ОСОБА_2 не заперечує, що взяв у позивача 34500 доларів США, тобто половину від вказаної суми. Доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 повинен повернути борг як солідарний боржник є необґрунтованими (а.с.158-161 том 1).

Ухвалою Новогородківського районного суду Кіровоградської області від 20 червня 2024 року залучено до участі в даній справі співвідповідачів – ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 як правонастуників боржника ОСОБА_5 .
Ухвала мотивова тим, що ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_6 постійно проживали разом з ОСОБА_5 на момент його смерті, а тому згідно вимог ч. 3 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину (а.с.197-199 том 1).

Ухвалою Новогородківського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2024 року закрито провадження у справі в частині заявлених позовних вимог до правонаступниці ОСОБА_5 - ОСОБА_6 (а.с.213-216 том 1).

Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 квітня 2012 року у сумі 34 500 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_4 , в межах вартості отриманого спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 квітня 2012 року у сумі 11 500 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_3 , в межах вартості отриманого спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 квітня 2012 року у сумі 11 500 доларів США.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6 978,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 489,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 500 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3489,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 500 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на підставі договору позики від 25 квітня 2012 року у відповідачів виникло зобов`язання із множинністю осіб, тобто таке зобов`язання є частковим і кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці. 
Суд виснував, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню борг у розмірі 34500 доларів США, що є половиною від боргу в сумі 69 000 доларів США, який на підставі договору від 25.04.2012 був отриманий ним та ОСОБА_5 у позику. З відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як правонастуників після смерті ОСОБА_5 підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за договором позики від 25.04.2012 у сумі 11500 доларів США з кожного, тобто по 1/3 частині від боргу у розмірі 34500 доларів США, отриманого ОСОБА_5 відповідно до вказаного договору, що відповідає одержаній кожною 1/3 частки у спадщині, в межах вартості майна, одержаного у спадщину. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2024 року частково в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача коштів у сумі 34 500 доларів США, та зміну оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог позивача до відповідача ОСОБА_2 , стягнувши з нього кошти в сумі 46 000 доларів США, як частину коштів заборгованості за розпискою від 25 квітня 2012 року.
В обґрунтування мотивів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно закрив провадження щодо померлої відповідачки ОСОБА_6 та не залучив до участі у справі її правонаступника. Вказує, що боргове зобов`язання померлої ОСОБА_6 може бути виконано відповідачем ОСОБА_2 за рахунок успадкованого майна.
Однак, як зазначає позивач, суд залишив поза увагою необхідність стягнення з ОСОБА_2 11 500 доларів США, який також є спадкоємцем померлого ОСОБА_5 .
Позивач вказує, що на час подачі апеляційної скарги відповідачі повністю ігнорують свої обов`язки з повернення коштів, отриманих від нього в борг 25 квітня 2012 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
       У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Зазначив, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив обставини справи, надані сторонами докази та прийняв обґрунтоване рішення. Позивач не надав доказів того, що зобов`язання померлої ОСОБА_6 може бути виконано відповідачем ОСОБА_2 , в тому числі за рахунок спадкового майна. Крім того, ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що ОСОБА_6 прийняла спадщину після померлого ОСОБА_5 (а.с.93-97 том 1).

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивача та його представника – адвоката Солода Р. Г., представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лісовської О. А., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Згідно розписки від 25 квітня 2012 року, посвідченої державним нотаріусом Новгородківської державної нотаріальної контори Голобородьком О. В. і зареєстрованої в реєстрі за №329, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 позичили у ОСОБА_1 кошти в сумі 69000 доларів США і зобов`язались їх повернути на його першу вимогу (а.с.51 том 1).
Позивач направив відповідачу ОСОБА_2 на адресу, яка вказана у розписці від 25 квітня 2012 року, а саме - АДРЕСА_1 , вимогу про розірвання договору позики від 25 квітня 2012 року, укладеного між позивачем і ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , та повернення коштів. У даній вимозі було зазначено, що позивач вимагає повернути кошти в сумі 69 000 доларів США. Позивач вказав, що в разі ігнорування обов`язку, на протязі 30 днів, з моменту отримання вимоги, або в разі неотримання даної вимоги, позивачем буде заявлено позов про стягнення коштів в примусовому порядку (а.с.13, 14, 15 том 1). Вказану вимогу отримано ОСОБА_2 02 травня 2023 року, однак залишено без виконання (а.с.16-17 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00041877447 від 17 жовтня 2023 року (а.с.76-77 том 1).
Після смерті ОСОБА_5 , із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Новгородківської районної державної нотаріальної контори звернулась його дочка - ОСОБА_4 (а.с.175 том 1).
На підставі вказаної заяви, державним нотаріусом Новгородківської районної державної нотаріальної контори заведена спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с.174-187 том 1).
На момент смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою по АДРЕСА_2 проживали та були зареєстровані – дружина ОСОБА_3 та мати ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою Новгородківської селищної ради №7237 від 14 грудня 2018 року (а.с.181 том 1).
З матеріалів спадкової справи №185/2018 щодо майна померлого ОСОБА_5 слідує, що свідоцтва про право на спадщину, спадкоємцям померлого не видавалися (а.с.174-187 том 1).
Позивач, про наявність спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , дізнався після витребування судом спадкової справи щодо майна померлого, яка надійшла до суду першої інстанції 18 червня 2024 року (а.с.173 тому).
20 червня 2024 року у межах строку, передбаченого ч. 2 ст. 1281 ЦК України, представник позивача – адвокат Солод Р. Г. звернувся до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів  ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.193-194 том 1).
 Ухвалою Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 20 червня 2024 року залучено до участі в даній справі співвідповідачів – ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . 
Залучаючи до участі у справі співвідповідачів, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_6 постійно проживали разом з ОСОБА_5 на момент його смерті та були з ним зареєстровані, а тому згідно вимог ч. 3 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину (а.с.197-199 том 1).
22 липня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Лісовська О. А. подала до суду копію свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , з якого встановлено, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 207 зворот том 1). 
У зв`язку зі смертю відповідачки ОСОБА_6 , суд першої інстанції, ухвалою від 22 липня 2024 року, закрив провадження у справі в частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_6 (а.с.213-216 том 1).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частинами першою та другою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від та незважаючи на найменування документа, і в залежності від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.
Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15, від 13 грудня 2017 року в справі № 6-996цс17 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
У цивільно-правовому зобов`язанні може виникати, зокрема, солідарна та субсидіарна відповідальність.
У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Тлумачення статей 540 та 541 ЦК України дає підстави для висновку, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому стягувач у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.
Отже, солідарна відповідальність – це у зобов`язальному праві відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.
У пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зазначено, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12 (провадження № 14-526цс18)).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач заявив вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 25 квітня 2012 року у сумі 69 000 доларів США. Зазначав, що 25 квітня 2012 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 69 000 грн США. Строк повернення коштів було погоджено сторонами на першу вимогу. Позивач вказав, що божник ОСОБА_5 помер, а тому ОСОБА_2 як солідарний боржник повинен виконати взяті на себе зобов`язання та повернути борг.
Проаналізувавши зміст договору позики, на підтвердження укладення якого ОСОБА_1 подано нотаріально посвідчену розписку від 25 квітня 2012 року, видану йому ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов висновку, що виникло зобов`язання із множинністю осіб, яке є частковим і кожен із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці.
Таким чином, суд дійшов правильного висновку про безпідставіність доводів позивача про солідарне стягнення боргу, оскільки у даному випадку кожен із боржників повинен виконати обов`язок за договором у рівній частці.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 344/434/16-ц.
Один з боржників за договором позики - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України має визначити розмір боргу, який відповідає частці спадкоємця у спадщині, та вказати, що стягнення здійснюється в межах вартості майна, одержаного у спадщину (подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17, від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20).
Ухвалою Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 20 червня 2024 року залучено до участі в даній справі співвідповідачів – ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 .
В подальшому судом установлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач, обгрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, зауважує, що суд першої інстанції в порушення вимог закону не залучив до участі у справі ОСОБА_2 як правонаступника померлої ОСОБА_6 , яка як одна із спадкоємців боржника ОСОБА_5 успадкувала обов`язок повернути частину боргу – 11500 доларів США, що в свою чергу призвело до неправильного визначення суми стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача боргу за договором позики.
Апеляційний суд вважає ці доводи безпідставники з огляду на таке.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
З урахуванням зазначеного, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 , оскільки суд першої інстанції розглянув справу і вирішив спір в межах заявлених вимог, враховуючи предмет і підстави позову, які позивач визначив на власний розсуд. 
Питання щодо стягнення з ОСОБА_2 частини боргу в розмірі 11500 доларів США у порядку та з підстав, передбачених ст. 1281, 1282 ЦК України у цьому судовому провадженні позивачем не ставилось.
Крім того, у суду першої інстанції не було законних підстав для вирішення питання про залучення правонаступника відповідачки ОСОБА_6 , оскільки ухвалою Новогородківського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2024 року, яка залишена без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 19 лютого 2025 року, закрито провадження у цій справі в частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_6 , враховуючи, що остання померла до відкриття провадження у справі. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК – відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 10.04.2025.

Головуючий С. М. Єгорова
Судді О. Л. Карпенко
О. І. Чельник