Окрема думка
головуючого судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 
ОСОБА_1 
справа № 709/2049/17
провадження № 51-4256 км 24
22 травня 2025 року колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі головуючої ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , було розглянуто у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 42017000000002811 від 04 вересня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 343; ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 372; ч. 2 ст. 376; ч. 4 ст. 41, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 371; ч. 2 ст. 28, ст. 340 КК України, за касаційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 липня 2024 року та касаційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 липня 2024 року.
Як убачається зі змісту касаційних скарг, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, прокурор ОСОБА_8 просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, а представник потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , з тих самих підстав, просила скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог прокурор та представник потерпілих, серед іншого, зазначали таке: 
- місцевий суд, усупереч практиці Верховного Суду та змісту ст. 49 КК України, звільняючи ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не встановив факт того, що обвинувачений учинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, наявність в його діях складу цього злочинів та доведеності його вини;
- усупереч вимог частин 2, 3 ст. 49 КК України суди попередніх інстанцій не з`ясували питання зупинки чи переривання строків давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності;
- порушуючи положення ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 126 КПК України, місцевий суд не вирішив питання долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні;
- усупереч приписів п. 5 ч. 2 ст. 412, частин 1, 2 ст. 288 КПК України судове засідання в суді першої інстанції, у якому вирішувалося клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, було проведено за відсутності потерпілих, які з огляду на зміст матеріалів справи не були належним чином повідомлені про судовий розгляд у відповідності до вимог статей 134-136 КПК України.
Крім того, прокурор ОСОБА_8 подав до Суду клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
За результатами касаційного розгляду касаційні скарги прокурора та представника потерпілого було залишено без задоволення, а оскаржувані ухвали судів попередніх інстанцій - без зміни. При цьому також було відмовлено у задоволенні клопотань прокурора про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
З наведеною вище постановою суду касаційної інстанції щодо необґрунтованості доводів касаційних скарг щодо необхідності встановлення судом першої інстанції факту вчинення ОСОБА_4 інкримінованих йому злочинів, а також в частині відмови у задоволенні клопотань прокурора про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, погоджуюсь.
Проте, що стосується висновків Суду в частині посилань у касаційних скаргах на допущення місцевим судом порушення, передбаченого п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України, то вважаю за необхідне зазначити наступне.
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, окрім інших, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами.
Відповідно до ч. 3 ст. 21 КПК України кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 56 КПК України передбачено, що під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право бути завчасно повідомленим про час і місце судового розгляду та брати участь у судовому провадженні.
Згідно з ч. 1 ст. 288 КПК України розгляд клопотання прокурора здійснюється у присутності сторін кримінального провадження та потерпілого в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, із особливостями, встановленими цією статтею. При цьому суд зобов`язаний з`ясувати думку потерпілого щодо можливості звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності (ч. 2 цієї статті).
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 02 лютого 2017 року у справі «Лопушанський проти України» зауважив, що суд повинен повідомити заявника про судове засідання завчасно рекомендованим листом та відкласти розгляд справи з огляду на відсутність заявника, а також на відсутність                   будь-яких доказів того, що він належним чином був сповіщений про судове засідання. 
За приписами ч. 1 ст. 135 КПК України особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у суді першої інстанції, в ході якого вирішувалося питання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності (судові засідання від 11 квітня 2024 року, а саме день подання клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, та 12 квітня 2024 року, день постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції), було здійснено за відсутності потерпілих  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13                           та їх представників.При цьому матеріали кримінального провадження взагалі не містять будь-яких даних про те, що зазначені особи з огляду на положення ч. 1 ст. 135 КПК України повідомлялися судом про дату, час і місце судового розгляду. Крім того, матеріали справи також не містять даних, що підтверджували б належне повідомлення потерпілих та їх представників у інший спосіб саме на 11 квітня 2024 року.
Відповідно до ст. 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду. Суд має право накласти грошове стягнення на потерпілого у випадках та порядку, передбачених гл. 12 цього Кодексу.
Положеннями п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України визначено, що судове рішення                         у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
Крім того, зі змісту резолютивної частини ухвали суду першої інстанції видно, що місцевий суд, постановляючи рішення, не вирішив питання долі речових доказів та процесуальних витрат.
З огляду на зазначене, уважаю, що суд першої інстанції, здійснюючи судове провадження за відсутності потерпілих та їх представників, які не були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, порушив їх право на доступ до правосуддя та не створив необхідних умов для використання прав, наданих їм як стороні процесу, що, в свою чергу, призвело до порушення наведених вище засад кримінального провадження, а також недотримання положень Конвенції і практики Європейського суду з прав людини. При цьому місцевий суд не дотримався положень, передбачених пунктами 12, 13 ч. 1 ст. 368 КПК України.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, прокурор ОСОБА_8 оскаржив його в апеляційному порядку. При цьому у своїй апеляційній скарзі сторона обвинувачення, з-поміж іншого, звертала увагу і на те, що судовий розгляд в суді першої інстанції було здійснено за відсутності потерпілих, які з огляду на матеріали кримінального провадження, в силу статей 135-136 КПК України не були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження.
Частиною 2 ст. 419 КПК України визначено, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
На мою думку, суд апеляційної інстанції, перевіряючи матеріали кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, вказані порушення, які були допущені судом першої інстанції не усунув, та залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без зміни, у своєму рішенні не навів жодного обґрунтування щодо зазначених доводів апелянта в частині проведення судового розгляду за відсутності потерпілих, а лише формально послався на те, що останні подали до суду клопотання про проведення підготовчого судового засідання без їх участі та з власної ініціативи не брали участі у судовому розгляді в суді першої інстанції.
Вказане, на моє переконання, свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 2 ст. 419 КПК України.
При цьому, на мою думку, є слушними доводи касаційної скарги прокурора про те, що неявка потерпілих в судове засідання, а також їх відмова від участі у судовому розгляді, жодним чином не позбавляє суд передбаченого                          КПК України обов`язку здійснення усіх процесуальних заходів, спрямованих                     на їх належне повідомлення про дату, час і місце судового засідання, у якому вирішувалося клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчення строків давності (з огляду й на те, що суд у такому разі зобов`язаний з`ясувати думку потерпілих).
Водночас хочу звернути увагу й на обґрунтованість доводів касаційних скарг в частині того, що, місцевий суд усупереч положень ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 126 КПК України, не вирішив питання долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні, що у свою чергу, може бути усунуто під час нового розгляду в суді першої інстанції. 
Таким чином, уважаю, що наведені порушення, які були допущені місцевим судом та порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, є істотними, оскільки вони могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України), що з огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 438, п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України, є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Отже, ураховуючи наведене, на мою думку, наявні підстави для часткового задоволення касаційних скарг прокурора і представника потерпілих та, як наслідок, відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 412, ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438, п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України, скасування ухвал судів попередніх інстанцій із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. 

Суддя                                                                                          ОСОБА_1