ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 р. 	Справа № 520/2751/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/2751/24
за позовом        ОСОБА_1  
до   Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області        
про визнання рішення протиправним та скасування, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (надалі – відповідач, ГУ ПФУ в Хмельницькій області, апелянт), в якій просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 19.09.2023 № 182950008918 щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Хмельницькій області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до її особистої заяви від 12.09.2023, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 з 01.08.1988 по 02.01.1995.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 19.09.2023 № 182950008918 щодо відмови в призначенні ОСОБА_1  пенсії за віком.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 з 01.08.1988 по 02.01.1995, у зв`язку з чим призначити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно її заяви від 12.09.2023.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Хмельницькій області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначило, що загальний порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях затвердженою постановою Держкомпраці СРСР № 162 від 20.06.1974 (далі – Інструкція № 162). Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що згідно з пунктом 4.11 Інструкції № 162, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 за № 58 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110. 
Посилаючись на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637) та Порядок № 22-1, зазначило, що 12.09.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до ГУ ПФУ в Харківської області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV. До заяви про призначення пенсії позивачкою надано, зокрема, трудову книжку від 30.09.1980 серії НОМЕР_1 .
Рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області № 182950008918 від 19.09.2023 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно з заявою від 12.09.2023 у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи 30 років, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-IV.
Вказало, що правомірно відмовило позивачці у призначенні пенсії з підстав не зарахування ОСОБА_1 періоду роботи з 01.08.1988 по 02.01.1995, оскільки у записі прийняття на роботу не читається печатка організації, що здійснювала запис.
Просило суд апеляційної інстанції взяти до уваги, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.03.2020 по справі № 155/1180/17 дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування до стажу роботи періодів роботи зазначених в трудовій книжці, яка не оформлена в установленому порядку.
Звертало увагу суду апеляційної інстанції, що суд І інстанції помилково бере до уваги позицію Верховного Суду, у постановах від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, від 11.05.2022 у справі № 120/1089/19-а, згідно яких суд зазначає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії саме при умові зарахування стажу роботи згідно інших документів, якими підтверджено записи трудової книжки. При цьому, в даній адміністративній справі будь-яких інших документів для підтвердження спірного періоду роботи позивачкою надано не було.
Посилаючись на «Пленум Вищого адміністративного суду» вказало, що суд не має права обирати одночасно два способи захисту порушеного права у вигляді визнання протиправним та скасування акту індивідуальної дії.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах  доводів та вимог апеляційної скарги. 
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
Позивач 12.09.2023 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У результаті розгляду заяви позивача за екстериторіальним принципом, ГУ ПФУ в Хмельницькій області прийнято рішення від 19.09.2023 №182950008918, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком. У рішенні зазначено, що пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", становить 60 років, а вік заявниці 59 років. Також, зазначено, що необхідний страховий стаж для призначення пенсії за ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 30 років, а страховий стаж заявниці 27 років 5 місяців 24 дні. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.08.1988 по 02.01.1995, оскільки печатка підприємства нечитабельна. 
Вважаючи рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком протиправним, позивач звернулася до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 19.09.2023 №182950008918 щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком та зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області прийняти рішення про призначення позивачу пенсії за віком відповідно до її особистої заяви від 12.09.2023, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 з 01.08.1988 по 02.01.1995.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності та незаконності рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області, а враховуючи, що матеріалами справи підтверджено, що позивач досягла пенсійного віку та має необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком за статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому належним способом захисту є зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 з 01.08.1988 по 02.01.1995 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно її заяви від 12.09.2023.
Колегія суддів, переглядаючи справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Колегія суддів вказує, що ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої суб`єктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає дотримуватися приписів Закону як підстави для вчинення суб`єктом владних повноважень активних дій. Закон, своєю чергою, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного суб`єкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.
Конструкція "в межах повноважень" у розумінні ст. 19 Конституції України стосується обсягу повноважень і вказує на необхідність суб`єкту владних повноважень діяти виключно в тих межах, на які їх уповноважили Конституція та закони України. Це означає, що суб`єктам владних повноважень заборонено вчиняти будь-які дії або приймати будь-які рішення, можливість вчинення чи прийняття яких прямо не передбачена в тексті закону для певного випадку. Будь-які такі рішення або дії будуть проявом свавільності.
Нарешті, "у спосіб" у тексті ч. 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов`язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб`єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов`язкових для інших суб`єктів рішень. По-третє, суб`єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.
Суд також звертає увагу на відсутність ієрархічного підпорядкування вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України. Жодна з них не є важливішою за іншу. Суб`єкти владних повноважень можуть діяти та приймати рішення виключно з дотримання усіх трьох із них одночасно. Таким чином, порушення владним суб`єктом визначеної законом процедури вчинення дій або прийняття рішень є настільки ж неприпустимим, як і вчинення ним дій (прийняття рішень) без уповноваження законом.
Також заслуговує й акцент положень Конституції України на необхідності визначення способу вчинення дій або прийняття рішень для суб`єкта владних повноважень (процедури їх вчинення) саме на рівні закону. Оскільки рішення або дії суб`єктів владних повноважень як органів публічної адміністрації прямо впливають на права та інтереси інших осіб, вимоги до процедури їх вчинення, які запобігають порушенням прав осіб та свавільності повинні бути встановлені саме законодавчим органом як органом представницької демократії як одна із передумов дотримання принципу верховенства права.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбачений Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі по тексту Закон № 1058-IV).
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV).
Матеріалами справи підтверджено, що ГУ ПФУ в Хмельницькій області не врахований період роботи з 01.08.1988 по 02.01.1995, оскільки в трудовій книжці не читається печатка.
Так, за даними трудової книжки серії НОМЕР_1 від 30.09.1980, а саме: запис № 14 - 01.08.1988 прийнята вихователем в ясла-садок "Колокольчик" на підставі Наказу № 224 від 01.08.1988; запис № 15 - 02.01.1995 звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України на підставі Наказу № 37 від 31.12.1994. (а.с. 18)
Вказаний запис скріплений підписом та печаткою підприємства, мають посилання на відповідні накази про призначення та звільнення з роботи, на підставі яких внесено записи у трудову книжку.
Згідно з приписами ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На момент прийняття позивача на роботу була Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях затвердженою постановою Держкомпраці СРСР № 162 від 20.06.1974 (далі – Інструкція № 162).
У подальшому Правила ведення трудових книжок працівників були затверджені Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників (затверджена наказом Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110; далі за текстом Інструкція №58), а правила підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (затверджений постановою КМ України від 12.08.1993 №637; далі за текстом Порядок №637).
Пунктом п. 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п. 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм дає суду підстави зробити висновок, що надання особою до пенсійного органу документів та уточнюючих довідок на підтвердження наявного трудового стажу при призначенні пенсії потрібно лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відповідні записи в ній.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17, від 31 березня 2020 року у справі № 678/65/17 та від 09.07.2020 по справі № 235/7688/16-а.
Колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача з приводу того, що в трудовій книжці позивача є в наявності певні недоліки в оформлені трудової книжки, такі як поганої якості відбиток печатки на записі про звільнення, оскільки, на думку суду, наявність таких недоліків, неточностей або якості зображення написів та відбитків печатки не є підставою вважати, що вказаний спірний період роботи не підтверджують факту перебування особи на відповідній посаді, до того ж, обов`язок щодо оформлення та ведення трудових книжок покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника.
Верховний Суд у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04 вересня 2018 року у справі № 423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Крім того, згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається дуже великий обсяг прав та обов`язків у органів Пенсійного фонду при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.
Враховуючи викладене, колегія вважає, що органи Пенсійного фонду України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач під час неврахування позивачу періоду роботи з 01.08.1988 по 02.01.1995 до загального стажу, що надає право на призначення пенсії за віком, діяв необґрунтовано.
З цих міркувань, колегія суддів доходить висновку про те, що оскаржене рішення пенсійного органу є незаконним та протиправним, оскільки воно було ухвалено при неповно з`ясованих обставинах.
Згідно з п.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями п. 2 ч. 2 КАС України у силу ч. 2 ст. 77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.
В свою чергу, владним суб`єктом правомірності спірного рішення не наведено та належних доказів вказаного не надано.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що з огляду на встановлені фактичні обставини та зміст правових норм, які регулюють спірні правовідносини, рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 19.09.2023 № 182950008918 про відмову в призначенні пенсії підлягає визнанню протиправним. Висновок суду про протиправність рішення ґрунтується на тому, що воно не відповідає 
Оскільки рішення від 19.09.2023 № 182950008918 є протиправним, порушене право позивача підлягає поновленню шляхом визнання протиправним та скасування цього рішення.
Посилання апелянта на те, що суд не має права обирати одночасно два способи захисту порушеного права у вигляді визнання протиправним та скасування акту індивідуальної дії. «пленум Вищого адміністративного суду» є юридично нікчемним оскільки прямо суперечить приписам п. 4 ч. 2 та ч. 3, 4 ст. 245 КАС України, відповідно до яких у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів звертає увагу на тому, що апеляційна скарга ГУ ПФУ в Хмельницькій області не містить жодних доводів про невідповідність обраного судом способу захисту порушеного права позивача приписам норм матеріального права або фактичним обставинам справи.
З цього приводу, колегія суддів зауважує, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин).
Вихід за межі вимог апеляційної скарги обмежений імперативними вимогами процесуального законодавства, а саме, у ч. 3 ст. 317 КАС України наведений вичерпний перелік підстав, які є обов`язковими для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення.
Проте, у ході судового розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції не встановлено жодних обставин, які, відповідно до ч. 3 ст. 317 КАС України, свідчили б про наявність підстав скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів зауважує, що принцип диспозитивності передбачає розгляд справи судом апеляційної інстанції в межах вимог апеляційної скарги і її підстав, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду. Вихід суду за межі вимог апеляційної скарги процесуальний закон допускає як виняток та такий вихід чітко регламентований приписами ч. 3 ст. 317 КАС України.
З огляду на те, що апелянтом не наведено жодних доводів необґрунтованості висновку суду першої інстанції, який слугував підставою для задоволення позову в частині обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів не вбачає правових підстав для надання оцінки рішенню суду першої інстанції у цій частині, оскільки такі дії суду апеляційної інстанції невідворотно призведуть до порушення принципу диспозитивності, а також суперечитимуть завданню адміністративного судочинства, визначеному у ч. 1 ст. 2 КАС України, та принципу верховенства права, закріпленому у ч. 1 ст. 6 КАС України.
Щодо посилання апелянта на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.03.2020 по справі № 155/1180/17, від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, від 11.05.2022 у справі № 120/1089/19-а.
Надаючи оцінку можливості застосування наведених позицій Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз вказаної норми свідчить, що врахуванню підлягають висновки Верховного Суду лише щодо застосування конкретних норм права.
Відповідно до правового висновку, висловленого у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц: висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи із конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
У постанові Верховного Суду від 04.03.2020 по справі № 155/1180/17 підставою відмови у задоволенні позову слугували такі обставини: «колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що спірний період роботи позивача з 20 лютого 1998 року по 30 серпня 2001 року в КСПАФ «Відгодівельник» може бути підтверджений показаннями свідків, оскільки до матеріалів справи долучено копію трудової книжки НОМЕР_3 , засвідченої печаткою та підписом роботодавця, яка містить відомості про роботу позивача в ПОАФ «Відгодівельник» (правонаступник КСПАФ «Відгодівельник») за період з 28 березня 2005 року по 15 травня 2005 року.
Позивачем не було наведено жодних доводів, чому в зазначеній трудовій книжці немає записів про його роботу в спірний період, однак є записи про його роботу за період з 28 березня 2005 року по 15 травня 2005 року. Також позивачем не наведено переконливих доводів про те, що ним вчинялися дії для отримання інших документів для підтвердження спірного стажу, при цьому судами попередніх інстанцій не встановлено, що ПОАФ «Відгодівельник» є ліквідованим і у позивача була відсутня така можливість.
Водночас відповідачем були здійснені відповідні запити до ПОАФ «Відгодівельник» та до Трудового архіву Горохівського району Волинської області, на що було отримано лише відповідь останнього про те, що документи з особового складу КСПАФ «Відгодівельник» на зберігання в архів не надходили, тому підтвердити стаж роботи немає змоги.
З приводу доводів касаційної скарги щодо права позивача на перерахунок пенсії на основі спірного стажу, запис про який міститься в трудовій книжці НОМЕР_4 від 20 лютого 1998 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктами 1.1, 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, страховий стаж за період роботи до 1 січня 2004 року обчислюється на підставі записів у трудовій книжці.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем до заяви про перерахунок пенсії було подано трудову книжку, в якій зазначено, що з 20 лютого 1998 року по 30 серпня 2001 року працював в КСПАФ «Відгодівельник». Однак, як слідує із записів у в трудовій книжці, запис не завірений печаткою організації.
Відповідно до пункт 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту Мінсоцзахисту від 29 липня 1993 року №58, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Таким чином, у разі звільнення працівника записи роботи засвідчуються підписом роботодавця і його печаткою.
Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції, подана позивачем для перерахунку пенсії копія трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20 лютого 1998 року містить відомості про роботу виключно за період з 20 лютого 1998 року по 30 серпня 2001 року, які не засвідчені печаткою роботодавця, така відсутня і на титульній сторінці трудової книжки».
Тобто, за обставинами справи № 155/1180/17 запис про звільнення не був завірений печаткою працедавця, як і титульна сторінка трудової книжки, натомість орган ПФУ вчиняв активні дії щодо перевірки цих записів у спосіб звернення до архівних установ.
У цій справі, спірні записи зроблені належним чином та завірені печаткою роботодавця, натомість ГУ ПФУ в Хмельницькій області не вчиняло жодних дій щодо перевірки стажу та не надало позивачеві законодавчо встановлений строк для усунення недоліків наданої заяви.
У справах № 120/1089/19 та № 687/975/17 спірним було питання призначення пенсії на пільгових умовах ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», натомість предметом розгляду є призначення іншого виду пенсії - пенсії за віком, на умовах визначених іншим законом – Законом № 1058.
Отже наведені апелянтом висновки Верховного Суду є висновками за результатом оцінки наданих учасниками справи доказів та установлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та не стосується порядку застосування певних норм права, що мали би враховуватись судами попередніх інстанцій при розгляді аналогічних спорів. 
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а тому відмовляє у задоволенні вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вище викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 242, 243, 310, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року по справі №520/2751/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк