УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 367/4051/24
провадження № 51-1213 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів:                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 26 липня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 26 липня 2024 року ОСОБА_5 , 1964 року народження, засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. 
За вироком суду, ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 02 грудня               2023 року, приблизно о 14 годині 20 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки КАМАЗ 4308, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху проїзною частиною автодороги М-07 «Київ-Ковель-Ягодин» в напрямку до                      с. Бородянка Бучанського району Київської області, в порушення вимог п. 2.3 б) д) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), не будучи уважним під час керування транспортним засобом, не стеживши за дорожньою обстановкою та відповідно не реагуючи на її зміну, порушуючи вимоги пункту 12.3 ПДР України, проявивши злочинну самовпевненість, належним чином не відреагувавши на зміну дорожньої обстановки, не обравши безпечну швидкість руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та в разі необхідності зупинитися, не вживши заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, здійснив зіткнення із задньою правою частиною автомобіля марки RENAULT MEGANE SCENIC реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який знаходився попереду в попутному напрямку у нерухомому стані перед поворотом до ресторану «Шкіпер», внаслідок чого зазначений автомобіль відкинуло на зустрічну смугу руху, де він зіткнувся з автобусом марки РУТА 23D, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який рухався у напрямку м. Києва.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки RENAULTMEGANE SCENICОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року вказаний вирок залишено без змін.
У своїй касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок Ірпінського міського суду Київської області від 26 липня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року стосовно ОСОБА_5  змінити в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, скасувавши призначене додаткове покарання.
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає про те, що судами попередніх інстанцій належним чином не було взято до уваги те, що                     ОСОБА_5 відповідно до характеристики ТОВ «Епіцентр К», наявної в матеріалах провадження, працює водієм, за час праці у зазначеному товаристві не порушував трудової дисципліни, у нього відсутні покарання за порушення Правил дорожнього руху. Крім того, в матеріалах провадження наявний лист ТОВ «Епіцентр К», згідно з яким ОСОБА_5 має єдине місце роботи на посаді водія, з якого отримує дохід та забезпечує свою родину. Просить звернути увагу захисник на те, що його підзахисний раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, а також в ході досудового розслідування даного кримінального провадження сплатив потерпілій ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 13900 гривень, тим самим частково відшкодував їй шкоду, яка була їй завдана його діями. Також зазначає, що судами попередніх інстанцій не було встановлено обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , і ризики вчинення ним повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства є низькими.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України (далі - КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин                        і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який офіційно працевлаштований, раніше не судимий, характеризується позитивно, має на утриманні малолітнього сина, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, обставину, яка пом`якшує його покарання - щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують його покарання.
З урахуванням вищенаведеного місцевий суд призначив ОСОБА_5 основне покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК у виді штрафу в розмірі                            3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
При цьому, місцевий суд, призначивши обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на                    1 рік, зазначив, що санкція ч. 1 ст. 286 КК вказує суду на обов`язковість призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, і вказане положення закону України про кримінальну відповідальність не має альтернативного характеру застосування.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , під час розгляду якого суд належним чином перевірив й спростував доводи апеляційної скарги сторони захисту, які аналогічні доводам касаційної скарги.
Так, захисник в апеляційній скарзі не погоджувався з вироком суду першої інстанції  у зв`язку з призначенням обвинуваченому суворого покарання, і вказував на те, що місцевий суд, з урахуванням характеризуючих даних його підзахисного, а також того, що обвинувачений визнав свою вину та усвідомив суспільну небезпеку своїх дій,  мав можливість не призначати йому додаткове покарання.
Як убачається зі змісту ч. 2 ст. 69 КК, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Водночас, санкцією ч. 1 ст. 286 КК передбачено можливість призначення покарання у виді штрафу в розмірі від 3 до 5 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідно унеможливлює застосування положень ч. 2 ст. 69 КК при призначенні покарання ОСОБА_5 .
Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що місцевим судом при винесенні вироку дотримано вимоги статей 50, 65 КК, призначено покарання, що відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним правопорушення, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується й Суд,
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від                  16 березня 2023 року (справа № 185/1030/22, провадження № 51-3134км22) та від 03 жовтня 2023 року (справа № 233/250/22, провадження                             № 51-3551км23).
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З огляду на зазначене, не переконливими, на думку колегії суддів касаційної інстанції, є посилання захисника на позиції Київського апеляційного суду, зазначені в ухвалах від 09 березня 2019 року (у справі № 752/9729/16-к) та від 24 січня 2024 року (у справа № 761/15155/23).
При цьому, Суд також звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду від 24 липня 2024 року була скасована ухвала Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року та у кримінальному провадженні було призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ч. 2 ст. 69 КК, що призвело до м`якості призначеного покарання.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість вказаних судових рішень.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів захисника щодо оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій стосовно ОСОБА_5 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги захисника. 
Клопотання захисника про зупинення виконання судових рішень не можуть вирішуватися на цьому етапі провадження, оскільки такі питання вирішуються судом касаційної інстанції в разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду. Однак, Суд не знайшов підстав для відкриття провадження за касаційною скаргою захисника у цьому провадженні.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 26 липня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від                 04 березня 2025 року стосовно ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                ОСОБА_3