П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
24 квітня  2025  року                                                                                             м. Київ
 
Справа № 369/14068/23
Провадження: № 22-ц/824/1585/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Поліщук Н. В.,
секретар Лаврук Ю. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Смоляка Олександра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року, постановлену під головуванням судді Фінагеєвої І. О.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,
                                            
у с т а н о в и в:
            
У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.
Разом з позовом, ОСОБА_2 подав заяву про застосування заходів забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що у відповідачки наявний борг за договором позики - 20 000 доларів США, проте, відповідачка, протягом декількох років ухиляється від виконання зобов`язання та уникає зустрічі з ним, позивачем. Вказує, що договором позики також був передбачений обов`язок відповідачки укласти договір застави на її будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , однак, вона вказаний пункт договору проігнорувала. Крім земельної ділянки, на якій розташований приватний будинок ОСОБА_1 , у власності також знаходиться інша земельна ділянка, площею 0,1302 га (кадастровий номер: 3222486201:01:022:5025), цільове призначення якої: «для ведення особистого селянського господарства», яка також розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що накладення арешту на вищевказану земельну ділянку буде співрозмірним заходом забезпечення позову. Зазначив, що йому стало відомо від їх спільного з відповідачкою знайомого про те, що відповідачка має намір якнайшвидше продати земельну ділянку площею 0,1302 га (кадастровий номер: 3222486201:01:022:5025), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За таких обставин, з метою не порушення його законних прав та інтересів, виникла об`єктивна необхідність у зверненні до суду із клопотанням про забезпечення вказаного позову.
Відповідно до електронного Витягу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, власником вищевказаної земельної ділянки є відповідачка, ОСОБА_1 .
 
У зв`язку із чим, просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1302 (кадастровий номер: 3222486201:01:022:5025), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_2 задоволено.
Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: 3222486201:01:022:5025 площею 0,1302, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Смоляк О. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково прийняв до уваги звіт про експертну грошову оцінку спірної земельної ділянки, адже, згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», така оцінка здійснюється на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності та замовником або ухвали суду про призначення експертизи. Посилається й на те, що відповідно до ч. 2 ст. 10 зазначеного Закону, замовниками оцінки можуть бути лише особи, яким майно належить на законних підставах, втім, позивач не є власником спірної земельної ділянки, а отже не мав повноважень замовляти її оцінку.
Вказує, що судом не було вжито заходів зустрічного забезпечення позову, що є порушенням вимог процесуального законодавства.
Крім того, вважає, що суд не пересвідчився у наявності спору між сторонами, оскільки позивач не надав оригінал договору позики, що стало підставою для звернення до суду.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Смоляк О. О. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, а також предмет цього позову вказують на необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову саме у спосіб, про який просить позивач, оскільки застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 183/5864/17-ц, провадження № 61-38692св18).
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших  учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 вирізняється накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.
Такий висновок викладений у постанові Велика Палати Верховного Суду у справі № 754/5683/22 від 24.04.2024 року.
 З вищевикладеного убачається, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
З матеріалів справи убачається, що між сторонами існує спір, який наразі перебуває на стадії попереднього розгляду. Хоча обставини справи, зокрема, наявність заборгованості, ще не встановлені судом і не є предметом оцінки на цьому етапі, подані матеріали свідчать про існування правової невизначеності між сторонами. Така ситуація зумовлює імовірність ризиків, які у разі невжиття заходів забезпечення позову можуть ускладнити або унеможливити ефективне виконання майбутнього рішення суду.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову могло б істотно ускладнити або навіть унеможливити виконання рішення у разі задоволення позовних вимог.
Зокрема, за відсутності арешту на майно (співмірного з ціною позову), яким у даному випадку є земельна ділянка, існував реальний ризик її відчуження третім особам, що, у свою чергу, могло б унеможливити ефективний захист прав позивача та призвести до ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Накладення арешту на земельну ділянку у даному випадку відповідає принципу співмірності, оскільки ціна позову становить 20 000 доларів США, тоді як вартість спірної земельної ділянки, згідно з висновком експертної оцінки, складає орієнтовно 18 000 доларів США. Така співвідносність свідчить про відповідність обраного заходу забезпечення принципам розумності та пропорційності, встановленим процесуальним законодавством.
Щодо відсутності заходів зустрічного забезпечення, колегія суддів зазначає, що законодавство України не містить імперативної вимоги про обов`язковість вжиття заходів зустрічного забезпечення у кожному випадку задоволення заяви про забезпечення позову.
Згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України, суд має право, але не зобов`язаний, постановити ухвалу про зустрічне забезпечення - у разі наявності ризиків зловживання або необхідності балансу інтересів.
У матеріалах справи відсутні обставини, які б свідчили про ризик неправомірного використання заходів забезпечення позивачем або про суттєве порушення прав відповідачки, про що також правильно зазначив і суд першої інстанції. Відтак, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому повноважень і вмотивовано не вдався до зустрічного забезпечення.
Доводи апеляційної скарги про недопустимість врахування звіту про грошову оцінку є необґрунтованими.
Відповідно до положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», не передбачено обмежень щодо проведення оцінки майна за ініціативою особи, яка не є його власником, за умови наявності у такої особи правового чи фактичного інтересу щодо відповідного об`єкта.
У даному випадку позивач, звертаючись із заявою про забезпечення позову, обґрунтовує наявність правового зв`язку між обраним об`єктом забезпечення, земельною ділянкою, та предметом спору, а саме грошовими коштами, що є предметом позики.
 
Оцінка вартості ділянки, надана позивачем, підтверджує співмірність обраного заходу забезпечення позову із заявленими вимогами, що відповідає принципу пропорційності, закріпленому у ст. 151 ЦПК України.
Отже, заперечення щодо допустимості такого доказу є безпідставними та не спростовують його значення для підтвердження належності і співмірності заходу забезпечення позову.
Крім того, звіт оцінювача не використовується у даному випадку як доказ права власності чи вирішальний доказ по суті спору, а слугував лише орієнтиром для оцінки пропорційності забезпечувального заходу, що прямо відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України.
Щодо відсутності підтвердження наявності спору, колегія суддів зазначає, що на момент розгляду заяви про забезпечення позову суд не здійснює оцінку доказів по суті спору, у тому числі не має обов`язку витребувати або перевіряти оригінали документів, які стануть предметом дослідження при розгляді справи по суті.
Факт наявності спору між сторонами встановлюється на підставі самої подачі позову, а також викладених у ньому обставин і доданих попередніх доказів. Твердження позивача про боргові зобов`язання, підкріплені наданими копіями документів, свідчать про існування принаймні правової невизначеності, що є достатньою підставою для розгляду заяви про забезпечення позову. Остаточна оцінка наданих доказів (у т.ч. договору позики) здійснюватиметься судом у межах розгляду справи по суті.
За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, а також про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, для забезпечення якого заявник просить вжити відповідні заходи.
За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Смоляка Олександра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.        

Головуючий                                                                                    Т. О. Невідома

 
 
Судді                                                                                                 В. А. Нежура

 

                                                                                                                       Н. В. Поліщук