ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 травня 2025 року
м. Київ
справа № 545/3264/20
провадження № 51-2653км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                        ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції)                    ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також прокурора ОСОБА_9 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015170300001109 від 08 серпня 2015 року, за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Безручки Полтавської області, який зареєстрований та проживає за адресою:  АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених частинами 1, 2, 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2023 року  ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, і виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Задоволено клопотання захисника в інтересах обвинуваченого  ОСОБА_10 про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття провадження за частинами 1, 2 ст. 190 КК України. На підставі ст. 49 КК України   ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених частинами 1, 2 ст. 190 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження в цій частині закрито. 
Вирішено питання щодо заходів забезпечення провадження та цивільних позовів.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 24 грудня 2024 року апеляційні скарги прокурора  ОСОБА_9 , потерпілих  ОСОБА_8 та  ОСОБА_7 задовольнив частково, вирок Полтавськогорайонного суду Полтавської області від 20 вересня 2023 рокув частині звільнення  ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення, передбачені частинами 1, 2 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності скасував. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнив. На підставі ст. 49 КК України звільнив ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених частинами 1, 2 ст. 190 КК України, провадження стосовно ОСОБА_10 закрив у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. У іншій частині вирок залишив без змін.
Органами досудового розслідування (за обставин детально наведених у судових рішеннях) ОСОБА_10  обвинувачувався в тому, що:
1 (епізод): 20 лютого 2013 року близько 12:00 ОСОБА_10 , перебуваючи у  АДРЕСА_1 , представився фахівцем в сфері ІТ-технологій, під приводом отримання високого прибутку при роботі в системі «Webmonеу» (електронна система онлайн-платежів, Інтернет - розрахунків, середовище для ведення бізнесу та електронної комерції для її учасників ), пообіцявши повернути кошти з відсотками, зловживаючи довірою, заволодів грошовими коштами на суму 50 000 грн, які отримав під розписку в  ОСОБА_11 , без наміру їх повертати. Вказаними грошима розпорядився на власний розсуд.
2 (епізод): В квітні 2013 року обвинувачений ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні офісу ТЦ «Будинок меблів «Ворскла» в м. Полтава, вул. Соборності (Жовтнева), 72, повторно, з метою особистого збагачення, попередньо представившись фахівцем в сфері ІТ-технологій, під приводом отримання високого прибутку при роботі в системі «Webmonеу», пообіцявши повернути кошти з відсотками, зловживаючи довірою, заволодів грошовими коштами ОСОБА_11 у сумі 10 000 доларів США, якими розпорядився на власний розсуд.
Надалі ОСОБА_10 , продовжуючи свої дії, об`єднані єдиним умислом, у червні (3 епізод), серпні (4 епізод), вересні (5 епізод), жовтні (6 епізод) 2013 року перебуваючи в приміщенні офісу ТЦ «Будинок меблів «Ворскла» за вищевказаною адресою, продовжив переконувати потерпілого ОСОБА_11 про необхідність вкладення додаткових коштів з метою отримання високого прибутку при роботі в системі «Webmonеу», а також пообіцявши повернути кошти з відсотками, зловживаючи довірою, заволодів грошовими коштами останнього на загальну суму 50 000 доларів США, що згідно курсу НБУ на момент вчинення злочину складало 399 500 грн, якими розпорядився на власний розсуд, тобто завдав потерпілому матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.
7 (епізод): у подальшому ОСОБА_10 у червні 2013 року (точної дати в ході досудового розслідування встановити не представилося можливим), перебуваючи неподалік ресторану «Полтава», по вул. Пушкіна, 1Г, в с. Копили Полтавського району Полтавської області, повторно, попередньо представившись фахівцем у сфері ІТ-технологій, під приводом отримання високого прибутку при роботі в системі «Webmonеу», а також пообіцявши повернути кошти з відсотками, зловживаючи довірою, заволодів грошовими коштами потерпілої ОСОБА_8 у сумі 8 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ на момент вчинення злочину складало 63 920 грн, отримавши їх під розписку, без наміру їх повертати, якими розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій матеріального збитку на вказану вище суму, яка є значною шкодою.
8 (епізод): у лютому 2014 (точної дати та місця вчинення правопорушення в ході досудового розслідування встановити не представилося можливим), ОСОБА_10 , діючи повторно, попередньо представившись фахівцем в сфері ІТ-технологій, під приводом отримання високого прибутку при роботі в системі «Webmoney», а також пообіцявши повернути кошти з відсотками, зловживаючи довірою потерпілої ОСОБА_8 отримав від останньої персональну інформацію по картковому рахунку № НОМЕР_1 відкритого у AT «Приватбанк», з якого в подальшому шляхом використання мережі Інтернет використовуючи агрегатор платіжних методів для інтернет-бізнесу Групи FinTech компаній Interkassa, в період з 25 лютого по 08 березня 2014 року здійснив ряд переказів з вказаного карткового рахунку на електронний гаманець № НОМЕР_2 відкритий у Wallet One - міжнародна платіжна система, що працює у всіх сегментах ринку електронних платежів, чим заволодів грошовими коштами на загальну суму 1 864,77 доларів США, що згідно курсу НБУ на момент вчинення злочину складало 20 522,50 грн, без наміру їх повертати потерпілій, якими розпорядився на власний розсуд.
9 (епізод): 29 липня 2014 року в м. Полтава (точного місця вчинення правопорушення в ході досудового розслідування встановити не представилося можливим ) ОСОБА_10 , діючи повторно, зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_7 , попередньо представившись фахівцем в сфері IT-технологій, під приводом отримання високого прибутку при роботі в системі «Webmoney», а також пообіцявши повернути кошти з відсотками, заволодів грошовими коштами останнього у сумі 500 доларів США, що згідно з курсом НБУ на момент вчинення злочину складало 5 502,7 грн, без наміру їх повертати. Вказаними грошима розпорядився на власний розсуд.
10 (епізод): 08 грудня 2015 року в денний час доби (точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилося можливим), ОСОБА_10 , перебуваючи по АДРЕСА_1 , зловживаючи довірою свого знайомого - потерпілого ОСОБА_12 , під виглядом взяття у тимчасове користування майно, діючи повторно, заволодів належним потерпілому ноутбуком «ASUS К56СВ (К56СВ-ХХ035Н)», вартістю 5044,80  грн, яким розпорядився на власний розсуд, заклавши його 08 грудня 2015 року до ломбарду. Отримані від реалізації майна гроші, витратив на власні потреби.
Дії обвинуваченого за першим епізодом органом досудового слідства кваліфіковано за ч. 1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство).
Дії обвинуваченого за 7, 8, 9, 10 епізодами кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, а за 7 епізодом із кваліфікуючою ознакою - завдання значної шкоди потерпілому.
Дії обвинуваченого за 2, 3, 4, 5, 6 епізодами кваліфіковано за ч. 4 ст. 190 КК України, як заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно та в особливо великих розмірах.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Укасаційних скаргах, з урахуванням змін та доповнень до них, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування доводів автори касаційних скарг зазначають, що апеляційний суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, адже обвинувачений неодноразово не з`являвся у судові засідання без поважної причини, проходив службу не у бойовому підрозділі та надавав суду недостовірні відомості щодо проходження лікування. Стверджують, що цей суд проігнорував заяви потерпілих про прискорення розгляду справи, численні скарги на бездіяльність органу досудового розслідування та практику Європейського суду з прав людини, а також не перевірив чи дійсно спливли строки давності притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності, оскільки останній ухилявся від суду та вчинив новий злочин у 2024 році. Наголошують, що виправданий не визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, тож апеляційний суд безпідставно закрив кримінальне провадження на підставі ст. 49 КК України. Вказують, що ОСОБА_10 вчинив триваючі злочини не тільки проти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а й стосовно ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . Зауважують, що  ОСОБА_10 шахрайським шляхом заволодів коштами сім`ї ОСОБА_7 у сумі понад 10 500 доларів США, за які придбав 300 Біткоїнів, та досі їх не повернув, отже діями останнього було завдано шкоду потерпілим ОСОБА_7 більше ніж 29 000 000 грн, однак суд апеляційної інстанції не встановив їхнє місцезнаходження. Звертають увагу Суду на те, що ОСОБА_10 звинувачувався у десяти кримінальних правопорушеннях стосовно 4-х потерпілих, однак суд першої інстанції ухвалив вирок, у якому дуже стисло виклав свої мотиви, зокрема послався лише на суперечливі показання обвинуваченого без аналізу пояснень потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 . Зазначають, що апеляційний суд не перевірив, що 8 епізод вчинений шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, а тому повинен був кваліфікуватися за ч. 4 ст. 190 КПК України. Наголошують, що органи досудового розслідування допускали системну бездіяльність, що підтверджується численними рішеннями судів адміністративної юрисдикції та слідчих суддів (зокрема щодо безпідставного закриття кримінального провадження і неефективного досудового розслідування), що стало причиною сплину строків давності притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності. Зауважують, що суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження через настання підстав, передбачених ст. 49 КК України, не виконав вимоги ст. 368 КПК України, а також всупереч ст. 404 КПК України повторно не дослідив письмові докази та ухвалив рішення, яке є необґрунтованим та таким, що не відповідає ст. 419 КПК України.
Крім того, у своїх доповненнях до касаційних скарг потерпілі ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 також акцентують увагу Суду на тому, що потерпілий ОСОБА_11 був особою з інвалідністю другої групи та за станом здоров`я не міг бути присутнім у судових засіданнях. Зауважують, що ОСОБА_10 у період судового розгляду вчинив інші правопорушення, що було залишено поза увагою апеляційного суду.
Укасаційній скарзі прокурор  ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд в порушення ст. 404 КПК України (за наявності відповідного клопотання) повторно не дослідив та не надав оцінку інформації про проведені операції на електронних гаманцях ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_11 , а також не дослідив показання потерпілого ОСОБА_11 , який є особою з інвалідністю, надані ним на досудовому розслідуванні. Зауважує, що цей суд не перевірив можливості надання іншої оцінки доказам, аніж тієї, яку дав місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 190 КК України
Запереченя на касаційні скарги до Суду не надходили.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор  ОСОБА_5 касаційні скарги потерпілих підтримала частково. Касаційну скаргу прокурора  ОСОБА_9 вважала обґрунтованою та просила її задовольнити. 
Захисник  ОСОБА_6 просила касаційні скарги залишити без задоволення.
Інших учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися. На адресу Суду надійшли клопотання від виправданого  ОСОБА_10 та потерпілих  ОСОБА_7 і  ОСОБА_8 , у яких вони просили здійснити касаційний розгляд за їхньої відсутності.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у  статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Водночас зміст доводів касаційних скарг потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є аналогічними доводам їхніх апеляційних скарг та фактично зводяться до того, що апеляційний суд безпідставно звільнив ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності за частинами 1, 2 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.
Як убачається з оскаржуваного судового рішення, у суді апеляційної інстанції обвинуваченим ОСОБА_10 , за участі його захисника, подано до суду клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, за вчинення правопорушень передбачених частинами 1, 2 ст. 190 КК України. Урахувавши те, що після роз`яснення суті пред`явленого обвинувачення, умов і наслідків вчинення зазначених дій, ОСОБА_10 своє клопотання підтримав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність звільнення його від кримінальної відповідальності в цій частині та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Так, частина 4 ст. 286 КПК України визначає, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду в разі настання обставин, передбачених пунктами 1-4 ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди такої особи на звільнення на підставі спливу строків давності. Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першійта другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Санкція ч. 1 ст. 190 КК України (у редакції, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення) передбачала покарання у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років, що на той час згідно зі ст. 12 КК України було злочином невеликої тяжкості, а тому строк притягнення до кримінальної відповідальності складав три роки з моменту вчинення злочину. Водночас санкція ч. 2 ст. 190 КК України (у редакції, яка діяла на час вчинення кримінальних правопорушень) передбачала покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років, що на той час згідно зі ст. 12 КК України було злочином середньої тяжкості, а тому строк притягнення до кримінальної відповідальності складав п`ять років з моменту вчинення злочину.
Чинні положення пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України передбачають, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2цієї частини. 
Як убачається із формулювання обвинувачення, у 2013-2015 роках ОСОБА_16 заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою за епізодами 1, 7, 8, 9, 10, які кваліфіковано за частинами 1, 2 ст. 190 КК України, тобто на час прийняття апеляційним судом оскаржуваного рішення (від 24 грудня 2024 року) закінчилися строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності за інкриміновані дії. Водночас матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що ОСОБА_16 переховувався від слідства і суду, або ж вчиняв інші кримінальні правопорушення.
Варто зауважити, що посилання потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на те, що з 01 липня 2024 року ОСОБА_16 вважався таким, що самовільно залишив військову частину, а також, що він у 2024 році притягувався до адміністративної відповідальності та двічі не прибував до суду апеляційної інстанції, не впливає на відлік строку притягнення останнього до кримінальної відповідальності, оскільки вказані обставини мали місце уже після спливу такого строку, а тому в силу приписів ст. 49 КК України він не міг ані перериватися, ані зупинятися.
Колегія суддів безумовно не може залишити поза увагою і доводи потерпілих про те, що сторона обвинувачення допускала регулярну бездіяльність у ході досудового розслідування кримінального провадження стосовного ОСОБА_16 (не виконувала ухвали слідчих суддів, рішення адміністративних судів, тощо), що як наслідок потягло за собою сплив строків, передбачених ст. 49 КК України. Однак вказані обставини у цьому кримінальному проваджені не можуть бути підставою для відмови суду в задоволенні клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності, оскільки вказане не залежало від волі останнього і відповідно не було підставою для переривання або зупинки строку притягнення особи до кримінальної відповідальності. У той же час Верховний Суд зауважує, що судовий розгляд здійснюється в межах висунутого обвинувачення, а приписи КПК України встановлюють відповідні обмеження повноважень суду касаційної інстанції, проте такі твердження потерпілих за певних умов можуть бути предметом розгляду в інших кримінальних провадженнях.
Що стосується невизнання обвинуваченим  ОСОБА_16 винуватості, то Суд виходить із такого. 
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання особою своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.
Тож, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності в передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.
Не заслуговують на увагу й доводи потерпілих про те, що епізод 8, вчинений шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, а тому повинен був кваліфікуватися за ч. 4 ст. 190 КК України, оскільки суд в силу ст. 337 КПК Україниздійснює розгляд кримінального провадження лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та має право вийти за межі висунутого обвинувачення лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, у той час як органом досудового розслідування вказаний епізод був кваліфікований за ч. 2 ст. 190 КК України.
Посилання потерпілих на недотримання апеляційним судом приписів ст. 368 КПК України також є безпідставними, оскільки цим Кодексом не передбачена необхідність встановлювали обставини, передбачені вказаною нормою, при вирішенні питання щодо можливості звільнення особи від кримінальної відповідальності.
У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 ККУкраїни за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння (див. наприклад, постанову Верховного Суду від 18 лютого 2025 року в справі № 712/8174/23)
За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність у цій частині та правомірно закрив кримінальне провадження за частинами 1, 2 ст. 190 КК України у зв`язку із звільненням  ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності.
Щодо доводів про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України
Згідно зі ст. 404 КПКУкраїни апеляційна процедура передбачає оцінку відповідності оскаржуваного вироку нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
За змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд. Принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду хоча і не є абсолютним, як у суді першої інстанції, але в ситуації, коли перед апеляційним судом ставиться питання про скасування виправдувального і постановлення обвинувального вироку, цей принцип висуває більш суворі вимоги, ніж у разі скасування чи зміни обвинувального вироку, оскільки в такому випадку висновок про винуватість чи невинуватість особи робить безпосередньо апеляційний суд, який у зв`язку із цим має забезпечити всі гарантії права на справедливий судовий розгляд.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Однак наведене не означає, що положення ст. 23 КПК України необхідно розглядати як такі, що автоматично висувають вимогу про нове дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування виправдувального вироку.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Крім цього відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.
У розумінні вказаної правової норми кримінального процесуального закону повторне дослідження доказів є саме правом, а не обов`язком суду.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження прокурор ОСОБА_9 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, у якій, зокрема, порушувала питання про повторне дослідження цим судом показань потерпілого ОСОБА_11 , наданих ним на стадії досудового розслідування, та інформації з електронної бази UAB «DEED Baitic», які, на її думку, підтверджують винуватість  ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Розглянувши вказане клопотання, апеляційний суд відмовив у його задоволенні та, зокрема зазначив, що дослідження в судовому засіданні показань потерпілого ОСОБА_11 не містить обґрунтованого процесуального змісту, оскільки вказані показання неможливо покласти в основу обвинувального вироку через те, що останній не підтвердив їх у суді безпосередньо.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження суди вживали достатні заходи щодо виклику потерпілого ОСОБА_11 в судове засідання, однак останній жодного разу не з`явився. Так, дійсно у матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_11 є особою з інвалідністю, втім він неодноразово звертався до суду з аналогічними за змістом клопотаннями (від 21 липня, 11 жовтня, 18 листопада 2021 року, 31 березня 03 травня 2022 року), де наполягав на здійсненні судового розгляду за його відсутності. Більше того інтереси потерпілого ОСОБА_11 представляв адвокат ОСОБА_18 , однак останній також не з`являвся в судові засідання та подавав до суду клопотання про здійснення судового розгляду без його участі.
Тож, апеляційний суд взяв до уваги поведінку потерпілого ОСОБА_11 , який не виявив зацікавленості і бажання щодо участі в справі та захисту своїх прав у передбачений законом процесуальний спосіб, а також врахував і те, що стороною обвинувачення не забезпечено участі у судовому розгляді потерпілого безпосередньо, чи його допиту в режимі відеоконференції.
Водночас суд апеляційної інстанції проаналізував ряд доказів, що стосувалися обвинувачення за ч. 4 ст. 190 КК України, та обґрунтовано погодився з наданою їм оцінкою судом першої інстанції та дійшов слушного переконання, що вони не містять даних, які б підтверджували факти заволодіння останнім коштами потерпілого ОСОБА_11 , у великих розмірах.
Зокрема, що стосується інформації, отриманої від UAB «DEED Baltic», на яку посилається прокурор, то апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вона не є окремим достатнім доказом вчинення обвинуваченим шахрайських дій, оскільки містить лише загальні відомості, які підлягають оцінці в сукупності з іншими доказами.
У той же час суд апеляційної інстанції також слушно зауважив, що доводи потерпілих  ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у частині оскарження висновків і дій суду щодо епізодів кримінальних правопорушень, за якими обвинуваченого ОСОБА_10 виправдано, не підлягають перевірці, оскільки вказана частина кримінального провадження не стосується їхніх інтересів, а відповідно останні не мають процесуальних прав на їх оскарження.
За таких обставин Верховний Суд не знаходить підстав вважати, що апеляційним судом було допущено порушень вимог кримінального процесуального закону, які можна вважати істотними і такими, що ставлять під сумнів законність і обґрунтованість постановленого цим судом судового рішення.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення апеляційним судом під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.
Отже ухвалу апеляційного суду необхідно залишити без зміни, а касаційніскарги прокурора - без задоволення.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року залишити без зміни, а касаційні скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також прокурора ОСОБА_9 , - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                     ОСОБА_3