Справа № 345/6111/23 
Провадження № 22-ц/4808/665/25 
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І. 
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (суддя-доповідач)                Девляшевського В.А.,
суддів:                                        Максюти І.О., Мальцевої Є.Є.,
секретаря                                        Гудяк Х.М.,        
з участю                                        представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею Сухарник І.І. 03 березня 2025 року, повний текст якого виготовлено 11 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики-розписки недійсним,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
Позовні вимоги вона обґрунтовувала тим, що з 11 липня 2018 року працювала у відділенні ПТ «Ломбард «Сакура» ОСОБА_3 і Компанія» у м. Калуші за адресою вул. Дзвонарська, 7. Позивачка вважала, що керівником відділення є ОСОБА_2 , оскільки саме вона проводила співбесіду та здійснювала управління персоналом. Про те, що фактичним керівником є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 дізналася лише наприкінці серпня 2021 року.
Зазначила, що внаслідок шахрайських дій з боку ОСОБА_2 у змові з ОСОБА_5 , які змусили її придбати підроблені ювелірні вироби без належної перевірки в ломбарді, виникла недостача на 200 000,00 грн. Надалі ОСОБА_1 оформлювала кредити, а також за власний рахунок і за рахунок цінностей, переданих у заставу, компенсувала нестачу. Вона наголошує, що не привласнювала кошти ломбарду, а, навпаки, сприяла зростанню його доходів.
Проте, 26.08.2021 року відповідачка викликала її до відділення за адресою: АДРЕСА_1 , де звинуватила у підміні ювелірних виробів, що завдало ломбардові збитків у розмірі 200 000 грн. За участі двох співробітників ломбарду, під психологічним тиском і погрозами, ОСОБА_2 примусила ОСОБА_1 написати розписку про отримання нею позики в зазначеній сумі. Позивачка стверджує, що правочин було вчинено без її вільного волевиявлення, під тиском і на вкрай невигідних умовах, оскільки незалежно від факту спричинення збитків вона буде змушена повернути ОСОБА_2 кошти. 
Зазначає, що після цього її відвезли до поліції, де утримували до 24:00, що, на думку позивачки, додатково підтверджує відсутність добровільної згоди на укладення договору. З приводу неправомірних дій відповідачки вона зверталась до органів поліції з заявами та телефонувала на урядову гарячу лінію, однак належних перевірок проведено не було.
Натомість, за заявою ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження щодо позивачки. Відтак, фактично ломбард намагається двічі стягнути з неї одну й ту саму суму: шляхом подання цивільного позову в межах кримінального провадження та через окремий позов про стягнення коштів. При цьому, як встановлено матеріалами досудового розслідування, ОСОБА_1 спричинено шкоду ломбарду на суму 118 940,00 грн. Відтак, позивачка стверджує, що матеріали інвентаризації, яка нібито була проведена в день написання розписки про недостачу 200 000,00 грн, є сфальсифікованими.
Посилаючись на статтю 233 ЦК України, відповідно до якої правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину, просила визнати договір позики – розписки від 26 серпня 2021 року недійсним.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 03 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що головуюча суддя була упереджена при розгляді цієї справи, оскільки в неї на розгляді перебуває справа між тими ж учасниками про стягнення боргу. Вважає необґрунтованими посилання суду на те, що позов про визнання недійсним договору є способом уникнення відповідальності. Натомість вказує, що ніякого договору позики сторони не укладали, відповідно жодних коштів від відповідачки ОСОБА_1 не отримувала. Остання змусила її під тиском написати боргову розписку від 26 серпня 2021 року, звинувативши у недостачі коштів в ломбарді, в якому позивачка працювала. Після написання цієї розписки вона зверталась до органів поліції та телефонувала на урядову гарячу лінію. Раніше заявниця не зверталась до суду, оскільки не мала копії розписки. 
Вважає, що нею надано достатні та належні докази, що правочин вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і на невигідних умовах. Вона була змушена написати розписку під психологічним тиском, коли її не випускали з приміщення ломбарду. Відтак, правочин не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені договором позики. Після цього її доставили до відділку поліції, де незаконно утримували, що також підтверджується відповідними доказами.
Вважає, що суд необґрунтовано послався на те, що сума завданої матеріальної шкоди ПТ «Ломбард «Сакура» ОСОБА_3 і Компанія» становить 118 940,00 грн, тоді як у розписці зазначено суму 200 000,00 грн. Матеріали справи, зокрема свідчення ОСОБА_2 у рамках кримінального провадження, підтверджують, що розмір збитків ломбарду становить саме 200 000,00 грн. Таким чином, сума позики, зазначена в розписці, і сума шкоди, заявлена в кримінальному провадженні, є ідентичними. Виходячи з цього, помилковим є висновок суду щодо розбіжності між сумою шкоди та сумою позики. Також суд не звернув увагу, що саме відповідачка була ініціатором зустрічі, де звинуватила позивачку в недостачі коштів.
На думку представника заявниці, суд необґрунтовано взяв до уваги показання свідка ОСОБА_6 , підпис якого наявний на розписці, оскільки він є зацікавленою особою у справі, з огляду на те, що перебуває у шлюбі з відповідачкою.
Крім того, відповідачка не довела факту передачі грошових коштів ОСОБА_1 та не надала жодних доказів того, що у неї були наявні такі кошти. При цьому звертає увагу, що суд не врахував висновків, викладених Верховним Судом у подібній справі №537/11180/20 у постанові від 19 грудня 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.
Вказує, що позивачкою не наведено жодного належного та допустимого доказу підтвердження та доведеності позовних вимог, натомість отримання коштів від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 засвідчує розписка, яка саме нею написана 26.08.2021 року, а зміст такої розписки не вказує, на яку саме мету вона взяла кошти. Розписка не містить жодних посилань на інші правовідносини між сторонами, що існували до її складання або виникли після цього. Вважає, що ОСОБА_1 , як правоздатна та дієздатна особа з відповідним професійним досвідом, мала повне розуміння правових наслідків видачі розписки про отримання грошових коштів у борг.
Натомість, на думку представника відповідача, боргова розписка одночасно засвідчує як факт укладення договору, так і отримання боржником грошових коштів відповідно до визначених у ній умов. Вона підтверджує, що боржник отримав від кредитора узгоджену договором суму в розмірі 200 000,00 гривень. Вказаний факт не може бути спростований показами будь-яких свідків.

В засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів. Додатково пояснили, що їхня довірителька зверталась в органи поліції за фактом здійснення щодо неї насилля з метою примушування написати розписку на отримання в борг коштів. Проте, в реєстрації кримінального провадження було відмовлено. Разом з тим вказану відмову в встановленому порядку оскаржено не було.
Представник відповідачки доводів скарги не визнав, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду. Пояснив, що між сторонами дійсно був укладений договір позики, оформлений розпискою. ОСОБА_2 позичила гроші ОСОБА_1 на її прохання, оскільки тій були потрібні кошти для передачі власникам ломбарду з метою врегулювання недостачі.
Колегія відмовила в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про виклик свідка і витребування доказів. Так, останній просив витребувати інформацію про доходи та виплати ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з Головного управління державної податкової служби в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Управління соціального захисту населення Калуської міської ради. Проте, ці докази стосуються тільки тих доводів, що в ОСОБА_2 не могло бути коштів в вказаному в розписці розмірі, які вона нібито передала на виконання вимог договору позики. Водночас такі документи не можуть ні підтвердити, ні спростувати сам факт передачі грошових коштів. Свідок, якого просила допитати в апеляційному суді позивачка, є її адвокатом, та як з`ясовано в судовому засіданні, він не був присутнім безпосередньо під час укладення договору, а отже, на думку колегії, не володіє достатньою інформацією для підтвердження чи спростування наведених позивачкою обставин.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення  суду відповідає цим вимогам закону.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів того, що розписка була написана ОСОБА_1 проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з сторони ОСОБА_2 та під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Тому факт неодержання позичальником ОСОБА_1 від позикодавця ОСОБА_2 коштів згідно розписки не може підтверджуватися показаннями свідків.
З вказаними висновками колегія погоджується.

Судом на підставі наявних в матеріалах справи встановлено, що 26.08.2021 ОСОБА_1 була написана розписка, в якій зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дає цю розписку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в борг грошову суму у розмірі 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень) готівкою. Зобов`язується повернути до 25.08.2022. Розписка написана ОСОБА_1 власноручно, проставлено її підпис. Дана розписка була написана в присутності свідка ОСОБА_6 (а.с.17 т.1).
У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу згідно розписки і на даний час оригінал розписки знаходиться у матеріалах справи №345/3119/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 09 травня 2025 року зупинено провадження у цій цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі, що переглядається.
Колегія суддів зуважує, що тільки через один рік після пред`явлення ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 звернулась до суду про визнання договору позики недійсним. Остання, заперечуючи факт укладення договору позики та отримання коштів, вказувала, що розписку написала під тиском відповідачки, яка звинуватила її в недостачі коштів в ломбарді.
Встановлено, що позивачка працювала в ПТ «Ломбард «Сакура» ОСОБА_3 і Компанія» із 11.07.2018, що підтверджується копією трудового договору від 11.07.2018 та наказу №44/К про переведення від 18.07.2018 (а.с.15,16 т.1).
У зв`язку з протиправними діями ОСОБА_1 за фактом незаконного заволодіння грошовими коштами ломбард «Сакура» звертався до поліції. На підставі поданої заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.08.2021 щодо ОСОБА_1 зареєстроване кримінальне провадження №12021096170000368 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 3 ст. 191, ч. 1, 3, 4 ст. 358, ч. 1, 3 ст. 362 КК України, у рамках якого здійснювалось досудове розслідування. 19 травня 2022 року прокурором Калуської окружної прокуратури складено обвинувальний акт, в якому зазначено, що ОСОБА_1 заподіяла ПТ «Ломбард «Сакура» ОСОБА_3 і Компанія» матеріальну шкоду на загальну суму 118 940 грн (а.с. 59-62 т.1). Як з`ясовано судом, на даний час кримінальне провадження перебуває на розгляді в Калуському міськрайонному суді.
В свою чергу 28.08.2021 ОСОБА_1 звернулась на Урядову «гарячу лінію», повідомивши, що 26.08.2024 керівниця ОСОБА_7 звинуватила її у крадіжці та змусила написати розписку про нібито отримання 200 000 грн у борг. Також, за її словами, відповідачка відібрала в неї документи на квартиру, паспорт та ідентифікаційний код. ОСОБА_1 просила провести розслідування, повернути документи та притягнути винних до відповідальності. У зверненні вона також зазначила про бездіяльність поліції (т.1, а.с.20).
30.08.2021 ОСОБА_1 повторно звернулась до Калуського РВП із заявою про незаконне заволодіння її документами ОСОБА_2 
31.08.2021 вона подала заяву до прокуратури щодо незаконного допиту працівником поліції 26.08.2021. За результатами перевірки було внесено подання про дисциплінарне стягнення, однак через знищення службової інформації достеменно перевірити факти не вдалося (а.с.25-29 т.1).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просила визнати договір позики недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 231 та 233 Цивільного кодексу України, оскільки його укладення відбулося під впливом психічного тиску, а також внаслідок тяжких обставин, якими скористалась інша сторона з метою одержання неправомірної вигоди. З огляду на викладене, позивачка вважала, що її волевиявлення не було вільним і усвідомленим, що є підставою для визнання правочину недійсним.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним, судом у ході розгляду справи встановлено не було. Доказів психологічного тиску, поєднаного з погрозою фізичного насильства (місця, способу та форми), позивачем не було надано та доведено.
Колегія також враховує, що з часу укладення між сторонами договору позики, який був оформлений розпискою, позивачкою не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, у тому числі у зв`язку із застосуванням до неї тиску та психологічного примусу. Позовні вимоги були пред`явлені після подання ОСОБА_2 позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором, що свідчить про те, що пред`явлення позовних вимог є небажанням виконувати нею зобов`язання за оспорюваним договором позики.
Доводи про те, що суд не надав належної правової оцінки тому, що відповідачем не доведено наявність у неї 200 000,00 грн та можливість надання їх у позику, не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина не входить до предмету доказування у справі про визнання договору позики недійсним.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Разом з тим не є тяжкою обставиною в розумінні статті 233 ЦК України, з наявністю якої закон пов`язує недійсність правочину, обставини, на які послалась позивачка, а саме наявність недостачі в ломбарді. Більше того, кримінальне провадження щодо цього факту було внесено до ЄДРСР вже після написання розписки.
За таких обставин колегія суддів вважає, що надана відповідачем розписка, наявність її оригіналу у позивачки, підтверджує укладення між сторонами договору позики, за яким ОСОБА_1 отримала в борг кошти. При цьому остання не заперечує, що власноручно писала вказану розписку. 
Колегія відхиляє доводи скаржниці щодо безгрошового характеру розписки, написаної нею під тиском позивачки через виявлену недостачу в ломбарді, де вона працювала. Ці твердження є лише припущеннями, які не можуть слугувати підставою для судового рішення і задоволення позову. Обставини, на які посилається скаржниця, могли б бути доведені в рамках кримінального провадження. Однак, матеріали справи не містять доказів відкриття кримінального провадження за фактом насильства чи погроз щодо позивачки. Також відсутні відомості про звернення скаржниці щодо бездіяльності поліції у зв`язку з відмовою зареєструвати кримінальне провадження за цими фактами.
Відтак враховуючи, що принцип диспозитивності цивільного судочинства не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані доводи позову, ОСОБА_1 в силу статті 81 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності договору позики та передачі на його виконання грошових коштів ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене апеляційний суд дійшов переконання, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 03 березня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий                                                        В.А. Девляшевський
       Судді:                                                        І.О. Максюта
                                                                       Є.Є. Мальцева

       Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2025 року