П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/6053/24
Провадження № 22-ц/4815/193/25

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Кучина Н.Г.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено:
о 16 год. 42 хв. 24 жовтня 2024 року 
у м. Рівне Рівненської області
Повний текст рішення складено: 29 жовтня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С. 
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;

за участі: сторін і представника позивача – адвоката Соломон Ольги Миколаївни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Соломон Ольги Миколаївни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, 
в с т а н о в и в:
У березні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 12 вересня 2023 року він придбав у ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 . Колишня дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_2 продовжує проживати і на час пред`явлення позову та чинить йому перешкоди у користуванні і розпорядженні майном. 
Відповідно до довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 10 серпня 2023 року № 18563 відповідач 20 червня 2022 року знята з реєстрації колишнім власником будинку - ОСОБА_3 . Позивач неодноразово в усній і в письмовій формах повідомляв ОСОБА_2 про необхідність забрати свої речі, залишити його будинок і не чинити перешкод у користуванні майном або ж укласти з ним договір оренди, продовжуючи проживання. Так, листом від 20 вересня 2023 року, який був вручений відповідачу 25 вересня 2023 року, відповідно до трекінгу поштового відправлення № 7903515172462, він просив ОСОБА_2 добровільно забрати свої речі та залишити будинок. Подібні листи ОСОБА_1 відправляв відповідачу 22 вересня 2023 року, 16 жовтня 2023 року, 31 грудня 2023 року і відповідно до відстежень поштових відправлень № 7903515172306, № 7903515162882, № 7903515175356 усі вони були вручені ОСОБА_2 особисто. Проте вона всупереч вимогам і проханням позивача продовжувала надалі проживати у спірному будинку та чинити перешкоди у користуванні його майном. 
Будь-яких повідомлень відповідача з проханнями надати їй додатковий час для того, щоб забрати речі або викупити чи взяти в оренду цей будинок, не надходило.  Відсутність між сторонами будь-яких юридично оформлених домовленостей щодо користування належним їй житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, зберігання, безоплатного користування тощо свідчить те, що він, як власник зазначеного житлового будинку, відповідно до положень ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим приміщенням. Тому навіть сам факт проживання ОСОБА_2 у будинку без його згоди свідчить про порушення його права власності на нерухоме майно, яке йому належить, та створення перешкод у вільному користуванні належним йому будинком на власний розсуд. Отже, цей факт є безумовною підставою для виселення відповідача.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.
У поданій через свого представника – адвоката Соломон О.М. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, задовольнивши позов повністю.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року у справі №569/729/20, яке було частково залишене в силі 05 жовтня 2022 року Верховним Судом, на що покликається суд попередньої інстанції, не спростовує аргументів позивача. Касаційний суд погодився із тим, що на час виникнення спору відповідач мала право проживати у житловому будинку як член сім`ї тогочасного власника житла – ОСОБА_3 . 
Однак заявник звертає увагу, що учасником цього спору ОСОБА_3 не є, тоді як ОСОБА_1 не є та не був членом сім`ї ОСОБА_2 . Отже, перекладання обов`язків на позивача як на нового власника становить надмірне втручання в його право мирно володіти своїм майном і є безпідставним. 
Не погоджується із твердженнями суду про заборону чинити перешкоди у користуванні житлом, оскільки ця теза контекстуально не відповідає постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі №569/7529/20.
Вважає, що відсутність у відповідача іншого житла, крім спірного будинку, як одна із підстав для відмови у позові не є істотною обставиною при вирішенні спору, адже у такий спосіб суд переклав відповідальність з надання житла з органів публічної влади на ОСОБА_1 . Тому неправильно застосованими судом є ст. 47 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2019 року у справі №12-р/2019, ст. 109 ЖК Української РСР.
Звертає увагу на те, що відповідач є дієздатною, працездатною, працевлаштованою особою і отримує дохід, що є достатнім для задоволення її потреб. Також у неї є родичі, які могли би надати їй житло, а у разі, якщо вона не може реалізувати своє право на житло, то обов`язок забезпечити її житловим приміщенням покладається на державу та органи місцевого самоврядування, в т.ч. шляхом надання відповідних послуг соціального захисту бездомним особам у Рівненському обласному центрі із надання соціальних послуг.
Зауважувала, що позивач тричі безрезультатно звертався до ОСОБА_2 про добровільне виселення з будинку або за іншим способом вирішення правовідносин, в т.ч. і через укладення договору оренди. При цьому вона не опалює житловий будинок, що сприяє виникненню плісняви, готує їжу та здійснює санітарно-гігієнічні процедури в одному приміщенні, де і зберігає електричні прилади. Цим порушуються права ОСОБА_1 на володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).
Крім іншого, помилково застосованими судом є і рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кривіцька та Кривіцький проти України", "McCann v. the United Kingdom", "Садов`як проти України", оскільки у цих справах був відсутнім приватно-правовий характер спору.
В своїй сукупності рішення суду першої інстанції призвело до порушення балансу між правом приватної власності ОСОБА_1 та інтересами ОСОБА_2 на проживання у чужому будинку без законних підстав.
У поданому відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Кисельова М.І., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, 20 вересня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі – продажу, за умовами якого продавець продав та передав у власність, а позивач купив та прийняв у власність належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 8, 9).
Відповідно до пункту 7 договору купівлі – продажу продавець зобов`язується: вилучити ключі від вказаного будинку у осіб, які їх мали, і передати житловий будинок до 13 вересня 2023 року включно у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо жилих приміщень. Продавець вправі передати будинок покупцю до настання обумовленого строку. Обов`язок продавця передати будинок покупцю вважається виконаним у момент передачі йому (його уповноваженому представнику) ключів від помешкання та допоміжних приміщень; передати покупцю всі документи (технічний паспорт, тощо), необхідні для реалізації права володіння, користування та розпорядження зазначеним нерухомим майном; погасити заборгованість по платежах, пов`язаних з обслуговуванням будинку, який відчужується (з обов`язковим наданням покупцю документів, якими визначається перевірка приладів обліку та квитанцій, розрахункових книжок, довідок обслуговуючих організацій, що підтверджують відсутність заборгованостей, тощо), попередити покупця про всі відомі йому (продавцю) технічні та екологічні дефекти будинку, що є предметом цього договору. До моменту фактичної передачі будинку покупцеві продавець несе відповідальність за збереження його фізичного стану, обладнання та невід?ємних конструктивних елементів будинку. Продавець зобов`язується не демонтувати сантехнічне, електротехнічне обладнання, встановлені лічильники, вікна, двері, вбудовані меблі, наявні у помешканні на момент її огляду покупцем. У разі невиконання цього обов`язку продавець зобов`язується відшкодувати завдану шкоду. 
 
Пунктом 8 договору купівлі-продажу обумовлено, що сторони на момент укладення та посвідчення цього правочину повідомляють один одного та нотаріуса, що ними надана правдива інформація щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням цієї нотаріальної дії, що вони повідомили нотаріусу повну інформацію про відсутність чи наявність осіб, права чи інтереси яких може стосуватися дана нотаріальна дія, що вони не обмежені в праві укладати правочини; не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково) та не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; укладення договору відповідає їх інтересам, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, не мають правового значення. 
 
Раніше, 26 січня 1991 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який рішенням Рівненського міського суду від 22 травня 2020 року розірвано.
29 лютого 1992 року ОСОБА_2 зареєстровано в будинку АДРЕСА_1 , власником якого на час її реєстрації був батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті ОСОБА_4 право власності на спірний будинок перейшло
в порядку спадкування до його сина - ОСОБА_3 .
З витягу з Державного реєстру речових прав № 346140001 від 12.09.2023 видно, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 10).
З довідки від 26.03.2024 про склад зареєстрованих осіб вбачається, що відповідач була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 з 29 лютого 1992 року та знята з реєстрації 20 червня 2022 року; ОСОБА_3 був зареєстрований з 02 грудня 1982 року та знятий з реєстрації 26 березня 2024 року (а.с 11).
20 вересня 2023 року, 22 вересня 2023 року, 16 жовтня 2023 року і 31 грудня 2023 року позивач направляв ОСОБА_2 листи з поштовими відправленнями № 7903515172462, № 7903515172306, № 7903515162882, № 7903515175356 з проханнями забрати свої речі, залишити будинок і не чинити перешкод у користуванні належним йому майном або ж укласти з ним договір оренди, продовжуючи проживати у житловому приміщенні (а.с. 12-18). Дані листи отримані відповідачем особисто.
Між тим, ОСОБА_2 і надалі продовжує мешкати у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Рівненського міського суду від 07 жовтня 2021 року у справі 569/7529/20 задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування домоволодінням, зобов`язання не чинити перешкод у проживанні в житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги спадкування. 
Визнано за ОСОБА_2 право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , 
В задоволенні інших вимог ОСОБА_2 відмовлено. 
Вирішено питання про судові витрати (а.с. 115-121).
Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у проживанні в житловому будинку АДРЕСА_1 . 
В задоволенні позову у цій частині відмовлено. 
Вирішено питання про судові витрати (а.с. 122-124).
Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року скасовано постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкод у проживанні.
Рішення Рівненського міського суду від 07 жовтня 2021 року в цій частині залишено в силі. 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням залишено без змін (а.с. 125-130).
Вважаючи, що відповідачем порушуються його суб`єктивні речові права через проживання без законних підстав і вчинення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, у березні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом її виселення без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивача, оскільки при оцінці пропорційності (співмірності) такого заходу як зобов`язання відповідача звільнити будинок АДРЕСА_1 ураховано таке.
ОСОБА_2 вселилася до спірного будинку на законних підставах, тривалий час - з 1992 року користується цим житлом, а іншого постійного житла вона не має. При цьому рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року, що залишене без змін постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у проживанні в спірному житловому будинку.
Отже, виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення матиме наслідком порушення справедливого балансу, а тому буде непропорційним до спірних правовідносин, адже будинок АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_2 та призведе до порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З такими висновками погоджується колегія суддів.
Кожному гарантується недоторканність житла (ст. 30 Конституції України).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ч. 1 ст. 317, ч. 3 ст. 319, ч. 1 ст. 383, ст. 391, ч. 1 ст. 29 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
При цьому правила ст. 391 ЦК України передбачають право власника, у т.ч. житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Відповідно до ст.ст. 109, 9 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Положення частини першої ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) унормовують право кожної особи на повагу до свого житла.
З висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), вбачається, що переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.
Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою ст. 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року (заява № 30856/03) в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
За цією Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50, пункти 40, 41 рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Отже, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
§ 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначає, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року вказується, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Суд установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Приходячи до переконання про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів, погоджуючись із судом попередньої інстанції, також бере до уваги те, що на момент продажу 12 вересня 2023 року спірного будинку ОСОБА_1 повинен був знати від продавця, що ОСОБА_3 зобов`язано не чинити ОСОБА_2 перешкоди у проживанні в житловому будинку АДРЕСА_1 відповідно до рішення Рівненського міського суду від 07 жовтня 2021 року, яке в цій частині Верховним Судом 05 жовтня 2021 року залишено без змін.
Поготів, у засіданні суду першої інстанції позивач ствердив, що йому було відомо про постанову Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року, якою в частині про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у проживанні в спірному житловому будинку залишено в силі рішення Рівненського міського суду від 07 жовтня 2021 року. 
Отже, ОСОБА_1 було відомо на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку про наявне обтяження згідно із судовим рішенням, що полягало у проживанні відповідача у цьому ж будинку, і він погодився з його існуванням.
При цьому судом правильно зауважено, що законність набуття ОСОБА_2 права користування спірним житловим приміщення у встановленому законом порядку не спростовано, а відповідач користується цим житлом на законних підставах. Тобто позивач не довів обставини створення ОСОБА_2 перешкод йому у здійсненні права власності, адже належних та достовірних доказів в створенні таких перешкод суду надано не було, а матеріали справи їх не містять.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних відносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обгрунтовано залишив позов без задоволення.
Щодо доводів апеляційної скарги про хибність посилань суду на існування заборони чинити перешкоди у користуванні житлом внаслідок невідповідності постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі №569/7529/20, то колегія суддів з ними не погоджується через їх необгрунтованість.
Так само не заслуговують на увагу і аргументи заявника про помилковість застосування рішень Європейського суду з прав людини у справах "Кривіцька та Кривіцький проти України", "McCann v. the United Kingdom", "Садов`як проти України", адже спростовуються правильно застосованою судом правовою позицією, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).
Обставини справи, за наслідками перегляду якої зроблено висновок Великої Палати Верховного Суду, повністю узгоджуються за своїми правовою природою, обставинами справи і характеристиками, а також є подібними із правовідносинами, які вирішуються апеляційним судом, а тому цей висновок є релевантним до спірних прав та обов`язків. 
Не можна погодитися в контексті спору як з безпідставними і з твердженнями автора скарги про можливість купівлі/оренди відповідачем або її родичами іншого житла чи звернення за наданням відповідних послуг соціального захисту бездомним особам у Рівненському обласному центрі із надання соціальних послуг.
З приводу покликань стосовно помилкового незастосування норм матеріального права, то вони спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.
Решта доводів заявника, в т.ч. про порушення пропорційності і балансу між правом приватної власності  ОСОБА_1  та інтересами  ОСОБА_2  на проживання у чужому будинку без законних підстав, також апеляційним судом відхиляються внаслідок їх необґрунтованості.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Соломон Ольги Миколаївни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2024 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 22.05.2025

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 С.В.Боймиструк

С.С.Шимків