ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 695/3519/23		
Провадження № 22-ц/821/475/25		
категорія 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Гончар Н.І.
за участю секретаря: Гладиш О.Ю.
учасники справи: 

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
представник відповідача: ОСОБА_2, 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19 квітня 2024 року (ухваленого під головуванням судді Степченка М.Ю. в приміщенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором ,-

в с т а н о в и в :

1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

13 вересня 2023 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що  03.11.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №5015999 про надання споживчого кредиту. Зазначений Кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на сайті: https://creditplus.ua/ru/documents.
Згідно з умовами Кредитного договору, сума кредиту становить 13 250 грн, строк кредиту 30 днів, дата повернення кредиту (03.12.2021) вказується в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього Договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в Розділі 4 цього Договору. (п. 1.4. Кредитного договору).
ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало та надало їй кредит шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача.
Відповідно до п. 1.5. кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п.4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.3 договору.
03.12.2021 відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись пунктами 4.3. кредитного договору, кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль.
Відповідачка оплати за Кредитним договором не здійснювала.
Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором, 01.12.2022 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено договір факторингу №01.12/2022-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за Кредитним договором.
Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту, зазначену при укладенні Кредитного договору, відповідного повідомлення.
На підставі наведеного, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»   просило суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 41 697,75 грн, інфляційні втрати - 10 632,92 грн, 3% річних - 1 895,25 грн, судовий збір в розмірі 2 147,20 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19 квітня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість в розмірі 41 697,75 грн.
У решті вимог відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» 1 653,34 грн у порядку відшкодування коштів по сплаті судового збору та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.
Рішення суду мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується факт укладення електронного кредитного договору та виконання ТОВ «Авентус Україна» умов кредитного договору шляхом зарахування коштів на рахунок відповідача. Оскільки відповідачка умови договору належним чином не виконала, а до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором за договором факторингу, тому у позивача наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 41 697,75 грн.
Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази доводять надання адвокатом Столітнім М.М. правової допомоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», враховуючи відсутність клопотань про зменшення розміру витрат на правову допомогу, дійшов висновку про задоволення вимог в цій частині.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16 грудня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19.04.2024 - залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

24 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів, позивач не заявляв клопотання про витребування інформації щодо належності платіжної картки відповідачу та підтвердження зарахування грошових коштів у розмірі 13 250,00 грн.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» і такими є виписка по рахунку особи.
Довідка, на яку посилається позивач як на підставу переведення коштів на рахунок відповідача, видана ТОВ «ФК «Контрактовий дім», не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту виникнення між сторонами правовідносин з кредитування та отримання відповідачем кредитних коштів.
Вказує, що умовами кредитного договору визначена таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальна річна процентна ставка, згідно якої, дата платежу 03.12.2021, сума платежу за розрахунковий період складає 20 802,50 грн, проценти за користування кредитом становлять 7 552,50 грн.
Акцентує увагу на тому, що позикодавцем включені до умов кредитного договору несправедливі умови, які полягають у тому, що фінансова установа, в залежності від того, чи споживач здійснить погашення заборгованості за кредитним договором, може в односторонньому порядку, без повідомлення споживача, продовжити дію такого договору для подальшого нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором, що вносить істотний дисбаланс до договірних правовідносин та ставить споживача в несправедливе становище по відношенню до кредитної установи.
Вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків, які нараховані позивачем за період часу після закінчення строку дії кредитування, є необгрунтованими.
Відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредиту) підлягають проценти за користування кредитом за стандартною ставкою 1,90 % в день за період з 03.11.2021 по 03.12.2021, тобто в межах строку кредитування, що становить 7 552,50 грн, а за період після такого прострочення з 03.12.2021 підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Вказує, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували направлення примірнику Договору №5015999 про надання споживчого кредиту відповідачці, або взагалі доказу його направлення.
Вважає, що позивачем не доведено укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачкою суми кредиту, тому вимоги позивача є недоведеними та необгрунтованими.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 03 березня 2025 року, представник ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» - Крюкова М.В., вважаючи рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не відповідають дійсності та вимогам чинного законодавства, які спростовуються наявними в матеріалах справи доказами при не наведенні скаржником жодних аргументів про допущені судом порушення норм матеріального чи процесуального права, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Також просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК Фінтраст Україна» витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 03.11.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 5015999 про надання споживчого кредиту.
Згідно з умовами Кредитного договору, сума кредиту становить 13 250,00 грн, строк кредиту 30 днів, дата повернення кредиту (03.12.2021) вказується в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього Договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в Розділі 4 цього Договору, (п. 1.4. Кредитного договору).
ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 13 250,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .
Відповідач свої зобов`язання перед Кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії Кредитного договору, в зв`язку з чим, керуючись пунктами 4.3. Кредитного договору Кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль.
01.12.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №01.12/2022-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за Кредитним договором.
Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту, зазначену при укладенні Кредитного договору, відповідного повідомлення.
Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 08.09.2023 заборгованість за кредитним договором відповідача склала 41 697,75 грн, з них : тіло кредиту - 13 250,00 грн, нараховані проценти - 28 447,75 грн.

2.Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Статтею 652 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Із наведеного слідує, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Вказані правові висновки щодо укладення договору в електронній формі викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19.
Як вбачається із матеріалів справи, договір № 50159993 про надання споживчого кредиту від 03.11.2021 підписаний електронним підписом позичальника ОСОБА_1 шляхом використання одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону позичальника, згідно умов п. 1.1 кредитного договору, який вказаний у реквізитах договору, крім іншого там зазначені  анкетні дані відповідача, відомості щодо її місця проживання, номери телефонів для створення особистого електронного кабінету, електронний підпис, НОМЕР_4 (а.с. 96-105 т.1).
Електронним підписом було підписано Додаток № 1 до договору про надання споживчого кредиту , в якому міститься Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 106 т. 1).
Також електронним підписом ОСОБА_1 було підписано паспорт споживчого кредиту - інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, в якому зазначено тип кредиту, сума ліміту, строк кредитування та відсоткова ставка (інформація щодо орієнтовної реальної річної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача), а також порядок повернення кредиту ( а.с. 90-94 т. 1).
Таким чином, вказаний договір було укладено в електронному вигляді та відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
       Доводи скаржника в апеляційній скарзі, що позивачем не надано доказів укладення договору, а також не доведено, що при підписанні договору про надання споживчого кредиту сторони погодили умови надання всіх послуг, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи; у наданому позивачем договорі № 5015999 від 03.11.2021, у п. 11 зазначено, що договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) (номер пароля) НОМЕР_4 саме ОСОБА_1 03.11.2021 о 15:41:29 ( а.с. 105 т. 1).
Отже із наведеного слідує, що між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір та вона отримала кошти у розмірі 13 250,00 грн, які були перераховані на її рахунок, що підтверджується інформацією від 21.12.2022 ТОВ «ФК «Контрактовий дім» ( а.с. 41 т. 1).
Доказів, про те, що рахунок НОМЕР_2 , не належить ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що номер картки, на який зараховані кошти у розмірі 13 250,00 грн зазначений у договорі про надання споживчого кредиту, який підписаний відповідачкою, а адреса електронної пошти, вказана в договорі про надання споживчого кредиту № 5015999 від 03.11.2021 є аналогічною адресі електронної пошти, що вказана у заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі, що свідчить про те, що реєстрація особистого кабінету споживача при укладенні даного договору відбулася саме з належної відповідачу електронної пошти.
Таким чином, кредитні кошти позичальнику надавалися згідно умов укладеного договору про надання споживчого кредиту № 5015999 від 03.11.2021, зобов`язання відповідачем належним чином виконані не були, тому позивач обґрунтовано звернувся до суду з даними вимогами.
Доводи скаржника, що у матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів, позивач не заявляв клопотання про витребування від ТОВ «ФК «Контрактовий дім» інформації про належність платіжної картки відповідачу та підтвердження зарахування грошових коштів у розмірі 13 250,00 грн, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки відповідно до положень ч.1 ст.638 та ч.1 ст. 640 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України по справі №6-63цс12, кредитний договір є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору.
У постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року №6-50цс16 наголошено на тому, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Отже, факт надання позичальнику грошових коштів первісним кредитором підтверджується сукупністю наявних у справі доказів, зокрема самим кредитним договором, який є дійсним в силу статті 204 ЦК України.
Крім того, відповідачем договір №5015999 від 03.11.2021 у судовому порядку не оспорювався та не визнаний недійсним.
Скаржником не оскаржується рішення суду в частині переходу до позивача у справі внаслідок укладення договору факторингу № 01.12/22-Ф від 01.12.2022 прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 5015999 від 03.11.2021, укладеним між ТОВ «Авентус Україна», як кредитором, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірними висновки суду про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 13 250,00 грн.
Що стосується рішення в частині стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 28 447,75 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, договір було укладено 03.11.2021 строком на 30 днів з можливістю пролонгації та автопролонгації.
Відповідно до п. 3.1 договору № 5015999 від 03.11.2021, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та або у році.
Відповідно до п. 3.3 Договору розмір процентної ставки, встановлений в п. 1.5.1 Договору, залежить від умов її встановлення та є незмінним протягом усього строку дії договору та не може бути збільшений Товариством в односторонньому порядку. Споживач розуміє та надає згоду Товариству, що застосування зниженої процентної ставки відповідно до пп. 1.5.2.договору залежить від того, чи отримає споживач індивідуальну знижку від товариства на стандартну процентну ставку, та у випадку такого отримання споживач погоджується, що застосування зниженої ставки є наперед обумовленим та не може вважатися односторонньою зміною умов договору, оскільки умови про застосування різних процентних ставок за цим договором чітко визначені відповідно до домовленості сторін, та не вимагається підписання сторонами будь-яких інших додаткових документів, крім цього договору.
За положеннями пункту 4.2.2 договору, пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку Товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо споживач здійснюючи вказаний платіж не бажає продовжувати строк користування кредитом, споживач зобов`язаний повідомити про це Товариство в один із способів, наведених у цьому договорі.
Пунктом 4.2.3 кредитного договору встановлено, що кредитодавець вправі акцептувати пропозицію споживача про продовження строку дії договору шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту.
Порядок автопролонгації строку кредиту врегульовано пунктом 4.3 договору.
Згідно з п.п. 4.3.1 договору, сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку , якщо в цей день повинна вібутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2-4.2.4 договору.
У п.п. 4.3.2 зазначено, що споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в п.п. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у Споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою Споживача, у порядку передбаченому п. 4.2 Договору.
П. 4.4 кредитного договору, визначено, що вказаний в цьому розділі порядок внесення змін до Договору щодо продовження строку кредиту, сторони вважають таким, що вчинений в письмовій формі, оскільки воля сторін передбачена в п. 4.3 Договору виражена письмово цим договором, що відповідає вимогам, встановленим ст. 207 ЦК України до письмової форми правочину.
Колегія суддів зауважує, що відсотки нараховувались у межах строку дії договору про споживче кредитування та за стандартною процентною ставкою, яка не змінювалась з моменту укладення (підписання) кредитного договору та до закінчення строку дії договору, але не більше 90 днів.
Враховуючи, що у відповідача станом на 08.09.2023 наявна заборгованість за тілом кредиту, тому позивач має право на стягнення з відповідача процентів і за період автопролонгації, яка згідно наданого позивачем розрахунку становить 28 447,75 грн.
Відповідачем власних розрахунків не наведено та не спростовано наданий позивачем розрахунок.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» і такими є виписка по рахунку особи, є необгрунтованими, оскільки позивач не є банківською установою, а тому позбавлений можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів і формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками. 
В той же час, п. 2.1 договору про надання споживчого кредиту № 5015999 від 03.11.2021 передбачено, що кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_3 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту. 
Крім того, відповідач не позбавлений права надати суду докази на підтвердження спростування отримання коштів у розмірі 13 250,00 грн на рахунок відповідача з ТОВ «Авентус Україна» 03.11.2021, оскільки відповідно до абзацу другого частини першої статті 1076 ЦК України відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самими клієнтами або їхніми представниками. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених Законом України «Про банки і банківську діяльність».
Доводи скаржника, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували направлення примірнику Договору №5015999 про надання споживчого кредиту відповідачці, або взагалі доказу його направлення, є безпідставними, оскільки п. 10.6 Договору про надання споживчого кредиту № 5015999 від 03.11.2021 передбачено, що договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного зі сторони Товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет споживача для ознайомлення та підписання. 
П.10.10 Договору про надання споживчого кредиту № 5015999 від 03.11.2021 передбачено, що сторони домовились, що примірник цього договору вважається отриманим споживачем, якщо товариство його направило на електронну адресу, вказану споживачем в особистому кабінеті/договорі та/або безпосередньо в особистий кабінет. У випадку відправлення договору в особистий кабінет, споживач приймає та підтверджує, що дані особистого кабінету є його контактними даними, які були зазначені ним під час укладення договору та які дають можливість споживачу переглядати укладений договір, завантажити його на свій персональний комп`ютер або інший пристрій, створити копію на паперовому носії і таким чином отримати у формі, що унеможливлює зміну його змісту.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, номер електронної пошти, а саме : ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказаний у договорі про надання споживчого кредиту № 5015999 від 03.11.2021 співпадає із номером електронної пошти, вказаному у інших поданих суду процесуальних документах, що свідчить про те, що надана електронна пошта належить саме ОСОБА_1 , за якою відбулася реєстрація особистого кабінету у ТОВ «Авентус Україна».
В іншій частині рішення суду скаржником не оскаржується.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  на заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19 квітня 2024року, судові витрати слід залишити за відповідачем.
Щодо витрат на правничу допомогу, понесену позивачем у суді апеляційної інстанції.
Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу).
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).
За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2025 року представником ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» - адвокатом Крюковою М.В. подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (т. 1, а. с.114-120).
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила суд стягнути з ОСОБА_1 судові витрати з оплати правової допомоги у розмірі 8 000,00 грн в суді апеляційної інстанції.
         На підтвердження понесених судових витрат суду надано:
-         договір про надання правової допомоги від 07 липня 2022 року № 07/07-2022. Підпунктом 3 договору визначено, порядок розрахунків, так п. 3.1 договору визначено, що оплата за надані послуги складається з суми вартості послуг, зазначених у рахунку-фактурі, пунктом 3.5 визначено, що факт надання послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги, підставою для оплати є рахунок-фактура. Клієнт здійснює оплату за надані послуги у день отримання рахунку-фактури шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок ( пункт 3.6 договору).
-          Звіт про надання правової допомоги згідно Договору №07/07-2022 від 28 лютого 2025 року, згідно якого адвокат надала клієнту, а клієнт прийняв наступну правову допомогу: правова експертиза документів та складання апеляційної скарги у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , подання відзиву на апеляційну скаргу. Витрачено 4 години, вартість яких становить 8 000,00 грн.
-         Ордер про надання правничої (правової) допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
- Платіжну інструкцію від 28 лютого 2025 року № 6782, згідно якої ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перерахувало адвокату Крюковій М.В. кошти у розмірі 8 000,00 грн за надану правову допомогу.
Отже, стороною позивача підтверджено документально, що позивачем дійсно були понесені витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а загальний розмір таких витрат складає 8 000,00 грн, що підтверджено належними та допустимими доказами.
У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Правнича допомога, надана адвокатом Крюковою М.В. в суді апеляційної інстанції полягала в складанні відзиву на апеляційну скаргу , клопотанні про витребування доказів та адвокатський запит.
Подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Дослідивши заяву представника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» - адвоката Крюкової М.В. про розподіл судових витрат, додані до неї документи, та вирішуючи, чи є розмір витрат ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на правничу допомогу обґрунтованим і пропорційним до предмета спору в даній справі, колегія суддів вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн не відповідають критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неминучих, а також не відповідають обсягу наданих правничих послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Отже, заява сторони позивача про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2   - залишити без задоволення.
Заочне рішення  Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19 квітня 2024  року  у справі за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»  до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.
Стягнути із   ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                                        О.В. Карпенко

Судді                                                                                О.М. Новіков

                                                                                       Н.І. Гончар