ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" березня 2025 р.                                                                   Справа №909/399/24
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                                О.С. Скрипчук
суддів                                                                                                    О.В. Зварич                                                                                                                        О.І. Матущака,
секретар судового засідання В.Б. Лагутін, 
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс» б/н від 22.11.2024 (вх. № 01-05/3403/24 від 25.11.2024) 
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 (повний текст рішення складено 04.11.2024, м. Івано-Франківськ, суддя С.М. Кобецька) 
у справі № 909/399/24 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс», м. Київ 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Авто», м. Івано-Франківськ 
про зобов`язання прийняти товар та стягнення заборгованості в сумі 147 635,37 грн, 
за участю представників: 
від позивача: О.Ю. Вітко – адвокат
від відповідача: не з`явився
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Авто» про зобов`язання відповідача прийняти товар та стягнення заборгованості в сумі 147635,37 грн, з якої: 130225,51 грн вартість з оплати товару, 15460,26грн. збитків, 854,25 грн процентів річних від прострочених сум та 1095,35 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обгрунтовані невиконанням відповідачем обов`язку щодо прийняття товару, який направлено позивачем через ТзОВ «Нову Пошту» на адресу відповідача. У зв`язку із неотриманням відповідачем товару позивач вказує на понесення ним збитків ,тому  - здійснив нарахування 3% річних та інфляційних втрат. В обгрунтування позову посилається на приписи  ст. 193 Господарського кодексу,  ст.  525,  530,  536,  625,  712 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 в позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Авто» про зобов`язання прийняти товар та стягнення заборгованості в сумі 147 635,37 грн, з якої: 130225,51 грн основної заборгованості з оплати товару, 15460,26 грн збитків, 854,25 грн трьох процентів річних від прострочених сум, 1095,35 грн інфляційних втрат від прострочених сум – відмовлено.
Судом першої інстанції встановлено, що вчинені сторонами дії вказують на те, що мають місце правовідносини, що склалися на підставі укладеного у спрощений спосіб договору поставки, підтвердженням чого є рахунок на оплату №819 від 23.12.2021 та платіжна інструкцією №260 від 23.12.2021 про часткову попередню оплату  товару в сумі 55800,00 грн.
У розрахунку на оплату товару №819 від 23.12.2021, позивач визначив порядок поставки товару, зокрема товар відпускається за фактом  надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом покупцем із складу постачальника за наявності довіреності та паспорта,  а відповідач , здійснивши часкову проплату ,погодився з такими умовами. Водночас,  строку зобовязання відповідача здійснити повну оплату  не встановлено.З поданих доказів не вбачається  ні обов`язку, ні права постачальника здійснювати поставку товару за місцем знаходження відповідача, натомість випливає обов`язок/право відповідача забрати товар із складу,при умові здійснення повної оплати  за нього.
Відтак на переконання місцевого господарського суду, направлення позивачем неоплаченого відповідачем товару, що є обов`язковою умовою, тим більше, за місцем знаходження відповідача -  свідчать про  односторонню зміну умов договору  та не узгоджується з вимогами  чинного законодавства.
Більше того, з моменту часткової проплати пройшло два роки, а сторони в цей період не узгоджували  умов, як поставки так і сплати.
З аналізу наведеного, місцевий суд дійшов до висновку про відсутність підстав для правового захисту інтересів позивача в межах цього спору, а наслідком є  відмова в позові.
Не погодившись з рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 22.11.2024 (вх. № 01-05/3403/24 від 25.11.2024) у якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 р. у справі № 909/399/24 та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, а саме про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основної суми заборгованості з оплати спірного товару, стягнення інфляційних втрат і 3% річних від суми прострочення оплати товару, про зобов?язання відповідача прийняти товар за місцезнаходженням товару, про стягнення з відповідача на користь позивача збитків за зберігання товару зберігачем за період з 27.02.2024 р. до 15.04.2024 р., а також про пропорційне покладення судових витрат позивача, пов?язаних з розглядом справи в суді першої інстанції щодо сплати судового збору, на правову допомогу, щодо залучення свідків на відповідача відповідно до розміру позовних вимог, які підлягають задоволенню, і стягнення з відповідача на користь позивача відповідної частини судових витрат позивача.
Разом з тим, апелянт просить згідно з ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України в рішенні зазначити наступне: Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, нарахувати 3 % річних за формулою: С Ч 3 х Д : 365 (366 у високосному році) : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, на суму основного боргу з оплати товару у розмірі 130225, 51 гривень і на суму збитків у розмірі 4900 грн. за період з 15.04.2024 року до моменту виконання рішення суду в цьому спорі за правилами, визначеними у рішенні суду щодо цього спору і стягнути отриману суму процентів із ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПРЕМІУМ АВТО», ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 35589055, місцезнаходження: 76006, м. Івано-Франківськ, вул. Вовчинецька, 208, кв. 47 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УКРБІО ТРАНС-СЕРВІС», ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 37816450 місцезнаходження: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька (після перейменування вул. Віктора Некрасова), буд. 1-3.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції однобічно і неповно з?ясував обставини справи та мотивував свою відмову у задоволені позову у повному обсязі тільки з тих підстав, що позивач не мав права передавати спірний товар відповідачу шляхом здачі товару перевізникові Нова Пошта для доставки за місцезнаходження відповідача в місті Івано-Франківськ, але це ніяким чином не могло бути підставою для відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості з оплати товару, стягнення інфляційних втрат і 3% річних за прострочення оплати товару, для відмови у задоволенні вимог про зобов?язання отримання товару за місцезнаходженням товару в зберігача ТОВ «Оболонь Естейт», де позивач зберігає товар в місті Києві, для повної відмови в задоволені позовних вимог про стягнення збитків, пов?язаних із зберіганням товару зберігачем «Оболонь Естейт» починаючи з 27.02.2024.
На переконання скаржника судом першої інстанції зроблено в рішенні висновки про відмову в задоволені позову, які не відповідають встановленим обставинам справи щодо укладення позивачем і відповідачем спрощеного договору, замовлення відповідачем до поставки товару, часткової оплати цього замовленого товару, пред?явлення позивачем відповідачу вимоги №1 від 12.01.2024, крім іншого, з вимогою оплати товару, та вимоги №2 від 15.02.2024, крім іншого, з вимогою прийняти і оплатити товар.
Судом не з`ясовано обставин того, що:
- у відповідача виник обов?язок оплатити повністю товар за ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України у семиденний строк після пред??явлення йому позивачем вимоги №1 від 12.01.2024 р. в частині оплати товару (додатково вимоги №2 від 15.02.2024 в частині оплати товару), і, що відповідач прострочив виконання такого обов?язку, що стало підставою для вимог стягнення 3% річних та інфляційних втрат за ст. 625 Цивільного кодексу України;
- у позивача за ст. 531 Цивільного кодексу України було право на дострокове виконання обов?язку з передання спірного товару відповідачу;
- у відповідача за ч. 2 ст. 530, статтями 655, 689, 712 Цивільного кодексу України виник обов?язок прийняти належний спірний товар в місці знаходження товару шляхом самовивозу після пред?явлення йому вимоги №2 від 15.02.2024 в частині прийняття товару;
- відповідач прострочив виконання обов?язку з прийняття товару не виконавши такий обов?язок в семиденний строк з дня пред??явлення йому вимоги №2 від 15.02.2024 і відповідно, що відповідач зобов?язаний відшкодувати збитки за зберігання товару починаючи з 27.02.2024.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Авто» подало до суду відзив на апеляційну скаргу (вих. №01-04/164/25 від 07.01.2025), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 без змін.
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.
У судове засідання 12.03.2025 з`явився представник позивача, надав пояснення, доводи апеляційної скарги підтримав.
У судове засідання 12.03.2025 представник відповідача не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та дату судового засідання.
Відповідно до п. 4   ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Фактичні обставини у справі вказують на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс» (по справі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум Авто» (по справі - відповідач) на підставі спрощеного договору  (не складеного (не викладеного) у формі єдиного документу), але укладення якого підтверджується рахунком на оплату №819 від 23.12.2021 та платіжною інструкцією  №260 від 23.12.2021 про часткову попередню оплату  товару в сумі 55800,00 грн виникли правовідносини, які не оспорюються сторонами .
З рахунку на оплату№ 819 від 23.12.2021вбачається домовленість сторін на поставку  товару: -  матриці OR-TAS 660 ф.6,0/85-41 для дерева в кількості 1штука за ціною 124 685,42 грн без ПДВ; - обичайкаTAS в кількості 2 штуки  за ціною  15 167,92 грн без ПДВ, вартість обох обичайок складає 30 335,84 грн без ПДВ. Загальна сума отриманого товару складає 155 021,26 грн, сума ПДВ 31 004,24 грн; всього із ПДВ 186 025,51 грн.
У цьому ж рахунку позивачем зазначено,що оплата цього рахунку означає  погодження з умовами поставки;повідомлення про оплату  є обов`язковим, в іншому випадку не гарантується  наявність товарів на складі; товар відпускається за фактом  надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом за наявності довіреності та паспорта.
23.12.2021  відповідач на підставі виставленого позивачем рахунку здійснив часткову оплату товару на суму 55 800,00 грн, що підтверджує платіжна інструкція №260 від 23.12.2021, копія якої долучена до матеріалів справи.
27.12.2023 позивач здійснив відправку зазначеного товару через Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» для доставки покупцю за адресою, місцезнаходження якого зазначено  в ЄДРЮОФОП та ГФ  - вул. Вовчинецька, 208, кв.47,     м. Івано-Франківськ, разом з  видатковою накладною №645 від 26.12.2023,  рахунком на оплату №819 від 23.12.2021 , платіжною інструкцією №260 від 23.12.2021 та копією сертифікату відповідності .
У вимозі №1 від 12.01.2024, яка направлена поштою 15.01.2024 , позивач повідомив  відповідачу,  що товар знаходиться  на платному зберіганні  у відділенні Нова Пошта №1 у  м. Івано-Франківську та вимагав забрати товар із зазначеного місця знаходження та його оплатити.
25.01.2024 позивач передав товар на зберігання, про що уклав Договір  зберігання № ВЗ 1/01/2024 від 25.01.2024. Зберігачем по договору є Товариство з обмеженою відповідальністю «Оболонь Естейт».
У вимозі №2 від 15.02.2024, яка направлена відповідачу 16.02.2024  позивач повідомив відповідачу,  що товар знаходиться на зберіганні  у складському приміщенні  у ТОВ «Оболонь Естейт»,  вимагав прийняти і оплатити товар та відшкодувати витрати в сумі 9460,26 грн. Відповідач  не відреагував будь-яким чином на вимоги позивача.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Відповідно до   ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають зокрема, з договору та інших правочинів.
Приписами ч.1 ст.202, ч.1 ст.626 ЦК України, встановлено, що договором/правочином є домовленість двох або більше сторін/дія особи, спрямована на встановлення/набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (надалі за текстом - ГК України) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч.ч.1,2 ст.205 Цивільного кодексу України).
Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч.1 ст. 206 ЦКУ).
Вірогідно в цьому випадку вчинені сторонами дії вказують на те, що мають місце правовідносини, що склалися на підставі укладеного у спрощений спосіб договору поставки, підтвердженням чого є рахунок на оплату №819 від 23.12.2021 та платіжна інструкцією №260 від 23.12.2021 про часткову попередню оплату   товару в сумі 55800,00 грн.
Відповідно до правил Цивільного кодексу України до договору поставки не встановлена спеціальна форма (письмова, усна, нотаріальна), а тому сторони вправі укладати і у такий формі, в якій вони домовились.
Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень  статті 530 цього Кодексу.
Разом з тим, приписи ст. 664 ЦК України визначають момент виконання обов`язку продавця передати товар, зокрема надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
В свою чергу, відповідно до ст. 689 ЦК України,покупець зобов`язаний прийняти товар,крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Статтею 690 ЦК України передбачено, що якщо покупець без достатніх підстав зволікає з прийняттям товару або відмовився його прийняти, продавець має право вимагати від нього прийняти та оплатити товар або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Так, відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
У розрахунку на оплату товару №819 від 23.12.2021, позивач визначив порядок поставки товару, зокрема товар відпускається за фактом   надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом покупцем із складу постачальника за наявності довіреності та паспорта, а відповідач, здійснивши часткову проплату, погодився з такими умовами. Водночас, строку зобовязання відповідача здійснити повну оплату не встановлено. З поданих доказів не вбачається   ні обов`язку, ні права постачальника здійснювати поставку товару за місцем знаходження відповідача, натомість випливає обов`язок/право відповідача забрати товар із складу, при умові здійснення повної оплати за нього.
У розрахунку на оплату товару №819 від 23.12.2021, позивач визначив порядок поставки товару, зокрема товар відпускається за фактом надходження коштів на поточний рахунок постачальника, самовивозом покупцем із складу постачальника за наявності довіреності та паспорта, а відповідач, здійснивши часткову проплату, погодився з такими умовами. 
Водночас, строку зобов`язання відповідача здійснити повну оплату не встановлено.
27.12.2023 року позивач, не отримавши повної оплати за вказаний товар у рахунку №819 від 23.12.2021 року в сумі 186 025,51 грн з ПДВ, в односторонньому порядку змінив умови поставки товару та здійснив його відправку через Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» для доставки покупцю за адресою, місце знаходження якого зазначено ЄДРЮОФОП та ГФ - вул. Вовчинецька, 208, кв.47, м. Івано-Франківськ, разом з видатковою накладною №645 від 26.12.2023, рахунком на оплату №819 від 23.12.2021, платіжною інструкцією №260 від 23.12.2021 та копією сертифікату відповідності.
З поданих позивачем доказів не вбачається ні обов`язку, ні права постачальника здійснювати поставку товару за місцем знаходження відповідача, натомість випливає обов`язок/прав відповідача забрати товар із складу, при умові здійснення повної оплати за нього.
Тому, направлення позивачем неоплаченого відповідачем товару, що є обов`язковою умовою, тим більше за місцем знаходження відповідача - свідчать про односторонню зміну умов договору та не узгоджується з вимогами чинного законодавства.
Позивач повинен усвідомлювати необхідність підтвердження своїх дій нормами закону або умовам договору. Тобто право позивача вимагати сплати та отримання товару відповідачем може виникнути тільки у випадку виникнення аналогічного обов`язку у відповідача.
Отримання відповідачем товару, визначеного в рахунку та частково сплаченого платіжною інструкцією, залежить від волевиявлення останнього, адже в рахунку зазначено «повідомлення про оплату є обов`язковим» - чого немає в цьому випадку.
Більше того , з моменту часткової проплати пройшло два роки, а сторони в цей період не узгоджували  умов , як поставки так і сплати.
Зобов`язанням є правовідношення , в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України  ,  стаття 173 Господарського кодексу  України).
Відповідно до положень  статті 526 Цивільного кодексу України,  статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу  , інших актів  цивільного законодавства, а за відсутності  таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту  або інших вимог , що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна  його умов не допускається , якщо інше не встановлено договором або законом( стаття525 Цивільного кодексу України, частина 7статті 193  Господарського кодексу України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведено: належними сторонами;щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк; у належному місці.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1  статті 3 Цивільного кодексу України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Принципи справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій  справедливості, добросовісності і розумності як сутності права в цілому. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу полягає в наданні суду більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.
Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.
Слід сказати, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду. Така ж правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18.
З огляду на вимоги частин 1,3  статті 74 Господарського процесуального кодексу України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1  статті 73 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті  76, частиною 1 статті  77  Господарського процесуального кодексу України  належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.  Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (частина 1  статті 79  Господарського процесуального кодексу України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2  статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
З аналізу наведеного, колегія суддів вказує, що місцевий суд дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для правового захисту інтересів позивача в межах цього спору, а наслідком є  відмова в позові.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 у справі №909/399/24.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ  :
1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбіо Транс-Сервіс» б/н від 22.11.2024 (вх. № 01-05/3403/24 від 25.11.2024) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2024 у справі № 909/399/24 залишити без змін.
3.  Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави  2  Розділу  IV ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено 24.03.2025.

Головуючий суддя                                                                       О.С. Скрипчук
Суддя                                                                                          О.В. Зварич
Суддя                                                                                           О.І. Матущак