Унікальний номер справи 754/4539/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2076/2025
Головуючий у суді першої інстанції о. В. Грегуль
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
 
Постанова
   Іменем      України
29 січня 2025 року                                                                                                            місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Комар Л. А.
 
сторони
 
позивач                                           ОСОБА_1 
відповідач                                       ОСОБА_2 
відповідач                                       приватний нотаріус Київського міського нотаріального                                                                  округу Подаваленко Марія Сергіївна
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві 
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року, 
 
та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року, 
 
ухвалені у складі судді Грегуль О. В., в примішенні Деснянського районного суду міста Києва,
 
у с т а н о в и в :
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С., третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Л. О., про визнання заповіту недійсним.
В обгрунтування заявлених позовних вимог вказала, що з кінця 90 - х років позивач зі своєю родиною, сестра зі своєю родиною, та їхні батьки проживали разом у одній квартирі на Харківському масиві у м. Києві, яку після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , продали. За рахунок 1/3 частини грошових коштів, отриманих від продажу цієї квартири, відповідачу ОСОБА_2 в квітні 2004 року придбали однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі відповідач проживає разом із чоловіком та сином. За рахунок 2/3 частини грошових коштів, отриманих від продажу квартири на Харківському масиві у м. Києві на ім`я матері сторін ОСОБА_5 було 12.05.2004 придбано однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . У цій квартирі проживали позивач та її матір разом, а ж до смерті останньої. 
ОСОБА_1 вказує, що за життя ОСОБА_5 казала, щоб усе було по совісті і ніхто не був обділений житлом, квартира за адресою: АДРЕСА_2 залишититься після її смерті позивачу. У 2007 та 2009 роках у ОСОБА_5 стався інсульт. Внаслідок чого вона втратила дієздатність: погано та нерозбірливо розмовляла, не могла читати, писати, харчуватися, готувати їсти, тримати в руках предмети, здійснювати догляд за собою та не могла обходитися без сторонної допомоги. Вела лежачий спосіб життя та рухалася на інвалідному візку.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. 09.05.2022 позивач звернулася до приватного нотаруса із заявою про прийняття спадщини, проте отримала відмову, оскільки 22.02.2022 за заявою відповідача була відкрита спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_5 у матеріалах якої міститься заповіт спадкодавиці на ім`я ОСОБА_2 .
Позивач вказує, що на момент складання заповіту спадкодавець (її мати)не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки через два перенесених інсульта, які мали місце в 2007 і 2009 роках мати втратила дієздатність.
Посилаючись на те, що спадкодавець через фізичні вади здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, позивач просила визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_5 , складений 07.06.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С., зареєстрований у реєстрі за № 289. 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С., третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Л. О., про визнання заповіту недійсним.
09.07.2024 до суду надійшла заява  ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 000,00 грн витрат направничу допомогу.
Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Додаткове рішення суду скасувати, ОСОБА_2 відмовити у відшкодуванні витрат на правничу допомогу. 
В обґрунтування доводів апеляційних скарг зазначено, що відмовивши у задоволенні позову суд першої інстанції керувався лише тим, що позивач не оплатила послуги експерта, а відтак посмертну судову - психіатричну експертизу провести не вдалося. Однак іншим доводам у справі суд першої інстанції оцінки не надав.
Суд не врахував під час розгляду справи ту обставину, що позивач до моменту смерті її матері проживала разом з нею та займалася постійним доглядом за нею. Відповідач (сестра позивачки) інколи приїздила до матері, вела з нею про щось розмови та вивозила на вулицю на візку. Про те, що покійна мати заповіла належну їй квартиру відповідачу, позивачу стало відомо при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Позивач вважає, що її покійна матір була протиправно використана її рідною сестрою через свій недієздатний та безпорадний стан, та не могла вчинити такий правочин.
Позивач вважає, що заповіт від імені матері було складено особою, яка через фізичні вади здоров`я (два перенесені інсульти), недієздатність через психічний та емоційни стан, а також перебуваючи в безпорадному стані не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. 
Також позивач не погоджується із ухваленим судом додатковим рішенням, вважаючи розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн завищеним та неспівмірним наданим адвокатом послугам (виконаним роботам). В акті виконаних робіт, який долучено до матеріалів справи представником відповідача лише перераховано обсяг наданих послуг, але не зазначено їх вартість та витрат часу на надання правничої допомоги. Не зрозуміло, які необхідні витрати для надання цих послуг, співмірність цих витрат, тощо. Відповідач не надала суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрат адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Єрмак О. В. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційних скарг позивача, рішення суду та додаткове рішення суду просив залишити без змін як законні та обгрунтовані, з урахуванням викладених у відзиві на апеляційні скарги доводів.
У судове засідання апеляційного суду інші учасники справи (їх представники) не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від позивача та приватних нотаріусів не надходило. 
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С. та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейнік Л. О., про час, дату та місце розгляду справи повідомлені шляхом направлення судових повісток на поштові та електронні адреси. 
Судова повістка адресована представнику позивача ОСОБА_1 - адвокату Галичу О. М. доставлена до електронного кабінету адвоката, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Судова повістка адресована ОСОБА_1 повернулася на адресу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується зворотнім повідомленням про повернення поштового відправлення.
Суд вважав неповажними причини повторної неявки позивача та її представника у судове засідання, оскільки вони не підтверджені належними доказами. 
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Таким чином суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача та її представника, а також приватних нотаріусів, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Заслухавши пояснення представника Єрмака О. В. , перевіривши доводи апеляційнних скарг, законність та обґрунтованість судових рішень в межах їх апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Так, за приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено, щосторони по справі  ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є рідними сестрами.
Їхня матір ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 
Згідно довідки про причину смерті, виданої 08.02.2022 КНП «Центр первинної медико- санітарної допомоги» причиною смерті є атеросклеротична хвороба серця з гіперттонією.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 023 від 08.02.2022 хвороба (патологічні стани), що призвели до смерті - хронічна серцево - судинна недостатність, атеросклеротична хвороба серця з гіперттонією.
За життя,       ОСОБА_8 на праві власності належала квартира          АДРЕСА_3 .
Згідно нотаріально посвідченого 07.09.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Подаваленко М. С. заповіту,зареєстрованого в реєстрі за № 289,    ОСОБА_5 належне їй майно заповіла  ОСОБА_2 . 
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що на момент складання заповіту ОСОБА_5  не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки через два перенесені інсульти, які мали місце в 2007 і 2009 роках заповідач втратила дієздатність.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність стороною позивача позовних вимогпро те, що заповідачвчинила заповіт у момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.При цьому призначенапосмертна судово-психіатрична експертиза не була проведена з причин відмови сторони позивача від її оплати та відмови повідомити причини не проведення оплати експертизи.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний заповіт був складений її матір`ю 07.09.2016 під впливом наявності у неї тяжкої хвороби - дваперенесені інсульти, які мали місце в 2007 і 2009 роках внаслідок чого спадкодавець втратила дієздатність, тому вона не усвідомлювала значення своїх дій, не могла у повній мірі керувати ними, тобто бажання заповідача не було вільним та не відповідало її волі.
Так, із змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 .
Вказаний заповіт записано зі слів ОСОБА_5 та посвідчено 07 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу Подаваленко М. С.
У заповіті вказано, що зміст статетй 1233-1235, 1241, 1254, 1307 ЦК України ОСОБА_5 роз`яснено нотаріусом. 
За хвору (поганий зір) ОСОБА_5 на її прохання, та в її присутності і в присутності нотаріуса, заповіт, після прочитання тексту заповіту свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вголос, підписано ОСОБА_11 . 
Вказані свідки були запрошені заповідачем. 
Особу заповідача було встановлено нотаріусом та перевірено її дієздатність. Особи свідків, які прочитали заповіт у голос до його підписання і поставили у заповіті свої підписи, встановлені, їх дієздатність первірено. Особу ОСОБА_11 , яка підписала заповіт у присутності нотаріуса встановлено та її дієздатність перевірено. 
У зв`язку із хворобою та похилим віком заповідача заповіт підписано та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу Подаваленко М. С. удома за адресою: АДРЕСА_2 о 12 годині 15 хвилин.
Так, стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:
1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;
2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);
3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення.
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 у справі № 204/1064/16-ц наголошено на тому, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17.
У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц Верховний Суд вказав на те, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.
Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Тобто, психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом у встановленні спірних обставин.
Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.
Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.
Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Як вбачається із матеріалів справи, судом булозадоволено клопотання позивача про призначенння посмертноїсудово-психіатричноїекспертизи. 
У клопотанні представник позивача Галич О. М. просив оплату за проведення експертизи покласти на позивача.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року призначено у справі посмертну судово - психіатричну експертизу, витрати за проведення якої покладено на позивача.
Згідно листа заступника генерального директора з судової експертизи О. Ревенюка ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» №04-05/2678 від 21.12.2023 матеріали справи повернуті на адресу суду без виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року у зв`язку із неоплатою експертизи у сумі 53 794,00 грн.
Із матеріалів справи вбачається, що позивача неодноразово було повідомлено про необхідність здійснення оплати за проведення посмертної судово - психіатричної експертизи, про що було неодноразово проінформовано експертною установою суд.
При з`ясуванні судом причин не здійсненняоплати експертизи сторона позивача суду не повідомила жодних конкретних обставин, які б свідчили про поважність не проведення оплати експертизи та взагалі відмовилась повідомляти причини не здійснення оплати експертизи.
Таким чином, заявивши клопотання про призначення судової експертизи, позивач не вчинила жодних дій для сприяння їх проведенню. При цьому ОСОБА_1 не заявляла суду про те, що не мала матеріальної можливості сплатити вартість експертизи, не вказула на її важке матеріальне становище. Відтак позивачем не було вчинено жодних дій щодо підтвердження своєї неплатоспроможності, що давало б суду підстави впевнитися у невиконанні позивачем обов`язку щодо сплати вартості судової експертизи з поважних причин.
При цьому під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 не зверталася до суду апеляційної інстанції з відповідним клопотанням про призначення посмертної судово - психіатричної експертизи, не зазначала доводом апеляції неможливість сплати вартості експертизи через відсутність у неї коштів та її складний матеріальний стан.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів тієї обставини, що ОСОБА_5 під час підписання оспорюваного заповіту не розуміла значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, втрату нею дієздантності внаслідок хвороби.
Матеріали справи не містять висновку експертизи про те, що на момент вчинення оспорюваного заповіту ОСОБА_5 була неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Також позивач не навела інших належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України доказів про недієздатність її матері в момент вчинення правочину. Таких доказів не отримано судом із наявної медичної документації ОСОБА_5 .
При цьому, згідно наявних у справі довідок причиною смерті заповідача стала хронічна серцево - судинна недостатність, атеросклеротична хвороба серця з гіперттонією.
Колегія суддів зауважує, що вказуючи на втрату мар`ю дієздатності після пережитих інсультів у 2007 та 2009 роках та потребу останньої у постійній сторонній допомозі, ОСОБА_1 не зверталася у визначеному законом порядку до відповідних органів із метою визнання матері недієздатноюта та встановлення над нею опіки.
Натомість у матеріалах справи наявна довідка №1661 від 22.07.2022, видана Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією Управління соціального захисту населення, згідно якої ОСОБА_2 у період з 16.04.2015 по 28.02.2022 перебувала на обліку в Деснянському Управлінні соціального захисту населення і одержувала компенсаційну виплату особі, що здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Крім того у матеріалах справи наявні висновки складені дільничим Деснянського УП ГУНП у м. Києві  у 2017  та 2018 році за заявами ОСОБА_5 щодо скарг про неналежну поведінку ОСОБА_1 та відібрання нею документів на належну ОСОБА_5 квартиру.
Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про вчинення насильсва у сім`ї згідно ч.1 ст. 173-1 КУпАП, що косвіно доводить бажання матері позбавити її права на спадщину. 
Отже, оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, оскільки його підписано уповноваженою заповідачем особою у присутності двох свідків, у ньому зазначено місце його складення, дату й місце його посвідчення уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок її смерті.
Вказаний заповіт ОСОБА_5 є логічним, послідовним та узгоджується із сукупністю всіх наявних у справі поданих сторонами доказів, допитані судом свідки сторони позивача у своїх показаннях суду повідомили, що про складання заповіту їм відомо лише зі слів, про психічний стан спадкодавця свідкам нічого невідомо та чи могла спадкодавець за станом свого здоров`я свідомо скласти заповіт свідки не знають.
Ураховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, призначивши судово - психіатричну експертизу та отримавши справу, яка була повернута з експертної установи без висновку експерта, з`ясував у сторони позивача причини неможливості оплати послуг експерта, які ОСОБА_1 так і не повідомила суду, та дослідивши показання свідків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним, зокрема щодо неспроможності спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на час вчинення заповіту.
Відтак доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються наневірному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.
Щодо оскаржуваного додаткового судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн, суд вважав зазначену суму судових витрат підтвердженою, реальною та співмірною зі складністю справи.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляційним судом за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву. Повторне подання доказів в суді апеляційної (касаційної) інстанції в підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, процесуальний закон не вимагає.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Судом встановлено, що оплатне надання відповідачу правничої допомоги на загальну суму25 000,00 грн здійснювалось адвокатом Єрмаком О. В., що підтверджується: укладеними між ОСОБА_2 і Адвокатським бюро «Іванова» договором про надання правової допомоги від 21.07.2023 (п. 11.1 розмір гонорару 25 000,00 грн), актом робіт (наданих послуг) по наданню правової допомоги Горовенко Л. Ві. під час розгляду справи №754/4539/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним від 05.07.2024 (з детальним описом робіт/послуг), свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 2875 від 26.04.2007 (адвокат Єрмак О. В.), посвідченням адвоката від 12.01.2018 (адвокат Єрмак О. В.), свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 5232/10 від 08.10.2014 (адвокат Іванов Р. М.), виданим АБ «Іванова» ордером серія АІ № 1289294 від 30.11.2022 (адвокат Іванов Р. М.), виданим АБ «Іванова» ордером серія АА № 1092343 від 03.11.2022 (адвокат Єрмак О. В.), прибутковим касовим ордером № 80/22 від 21.07.2022 на суму 25 000,00 грн. 
Із матеріалів справи вбачається, що про понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 було зазначено у відзиві на позовну заяву, де вона вказала попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 25 000,00 грн. 
Також про понесення відповідачем судових витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн представником ОСОБА_2 - адвокатом Єрмаком О. В. було зроблено відповідну заяву до початку судових дебатів, що підтверджується письмовою заявою сторони відповідача від 02.07.2024. 
Разом з тим, будь - яких заяв/клопотань щодо незгоди із заявленими відповідачем до стягнення витрат на правничу допомогу стороною позивача до суду подано не було. 
У заяві про розгляд справи без участі сторони позивача та письмових судових дебатах представник позивача Галич О. М. не заявляв клопотання про зменшенення розміру понесених відповідачем витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн та не висловлювах своїх заперечень щодо відшкодування за рахунок позивача на користь ОСОБА_2 понесених нею витрат на правничу допомогу.
Установлено, що клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката у суді першої інстанції стороною позивача заявлено не було.
Підстав для зменшення належно підтверджених відповідачем витрат на правничу допомогу у суду першої інстанції не було.
Установивши, що відповідач надала докази понесення нею витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши реальність понесення нею таких витрат, керуючись принципами справедливості та верховенства права, критеріями розумності, з урахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким судовим рішенням суду першої інстанції та враховує, що такі витрати були реально понесені ОСОБА_2 , їх розмір був визначений між адвокатом і клієнтом у договорі про надання правової допомоги, а позивач не подала відповідної заяви про зменшення таких витрат.
При цьому колегія суддів зауважує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
Однак для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.
При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У апеляційній скарзі стороною позивача не наведено переконливих доводів неспівмірності понесених відповідачем витрат на правничу допомогу у даній справі з наданими адвокатом послугами (виконаними роботами).
Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судом та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суд встановив обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законних судових рішень по суті спору.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційних скарг та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких неприйняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову. 
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, судові рішення першої інстанції є законними та обґрунтованими.
Доводи апеляційних скарг, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову у повному обсязі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Суд обгрунтовано поклав на позивача обов`язок щодо відшкодування відповідачу понесених нею витрат на правничу домогу, розмір яких є розумним та співмірним складності справи, наданим адвокатом послуг.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду залишає без змін, а апеляційні скарги позивача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційні скарги ОСОБА_1 без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2024 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 липня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 14 лютого 2025 року.
 
Судді
 
                                                                                                                        Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                                        А. М.  Стрижеус
 
                                                                                                                        О. І.  Шкоріна