КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/1616/22                                                                       Головуючий у суді І інстанції Колдіна О.О.
Провадження № 22-ц/824/138/2025                                                        Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
23 січня 2024 року                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антоновича, 122» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антоновича, 122» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2022 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антоновича, 122» (далі - ОСББ «Антоновича, 122») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати щомісячних внесків на управління будинком, у ремонтний фонд будинку, на утримання будинку, для формування спецфонду з утеплення фасаду будинку і для фінансування робіт з облаштування огорожі навколо земельної ділянки, а також 3 % річних та інфляційних втрат у загальному розмірі 50 745,62 грн.
Позовні вимоги обґрунтувало тим, що  ОСОБА_1 зареєстрована і проживає у квартирі АДРЕСА_1 .З моменту введення будинку в експлуатацію квартирою володів батько відповідачки - ОСОБА_2 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Квартира залишилась у спадок його доньці, яка володіє і користується квартирою на даний момент. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній запис про теперішнього власника квартири, хоча відповідачка тривалий час проживає у квартирі, має особовий рахунок на своє ім`я в ОСББ, отримує пільги на квартиру, сплачує комунальні послуги та частково членські внески, проте своїх обов'язків по сплаті відповідних внесків, затверджених загальними зборами ОСББ «Антоновича, 122»,належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 42 340,96 грн, за прострочення сплати якої нараховані 3 % річних у розмірі 2 398,15 грн та інфляційні втрати у розмірі 6 006,51 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року за заявою представника відповідачки про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат стягнуто з ОСББ «Антоновича, 122» на користь ОСОБА_1  понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Не погоджуючись з основним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Стефановича О.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, а справу направити до Голосіївського районного суду м. Києва на новий розгляд.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що разом із позовною заявою про стягнення заборгованості було подане клопотання про витребування доказів, а саме у Першої київської державної нотаріальної контори інформаційної довідки зі Спадкового реєстру про наявність/відсутність посвідченого заповіту ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявність/відсутність спадкового договору, наявність спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_1 або іншої особи, а також видане спадкоємцям свідоцтво про спадщину.
Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру була необхідна позивачу для того, щоб встановити особу, яка успадкувала або успадкує квартиру АДРЕСА_1 та яка є належним відповідачем у справі.
Однак, судом не розглядалось це клопотання з метою отримання інформації, що має значення для правильного вирішення справи, відповідної ухвали постановлено не було, натомість в оскаржуваному рішенні зазначено, що позивачем не заявлялось клопотання про витребування таких доказів в судовому порядку.
Вищевикладене свідчить, що приймаючи рішення у справі, яка розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд першої інстанції проігнорував подане позивачем клопотання про витребування доказів, чим порушив основоположний принцип цивільного судочинства - змагальність сторін. Крім того, на адресу ОСББ примірник відзиву на позовну заяву не надходив, а суд не переконався у дотриманні відповідачкою процесуальних вимог.
Позивач вказує, що обов`язок власника квартири, набутої як спадщини, оплачувати житлово-комунальні послуги виникає з моменту прийняття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності. На цьому наголосив Верховний Суд в постанові від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц.
Таким чином, ОСОБА_1 , як спадкоємець, набула прав та обов`язків співвласника багатоквартирного будинку за адресою:  АДРЕСА_2 , тому є належним відповідачем у справі.
Відповідачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 06 грудня 1999 року ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 147,4 кв. м.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
ОСОБА_1 із 06 листопада 2007 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
21 червня 2012 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 , у зв`язку з чим її прізвище було змінено на « ОСОБА_1 ».
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що у вказаній квартирі проживає відповідачка, на ім`я якої відкрито особовий рахунок та яка частково сплачує комунальні послуги і внески на утримання будинку та прибудинкової території.
ОСББ «Антоновича, 122» просило стягнути із  ОСОБА_1 ,яка є донькою ОСОБА_2 і спадкоємцем його майна, заборгованість зі сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової території за період з січня 2019 року по грудень 2021 року.
У спірний період загальними зборами ОСББ були прийнятті рішення, оформлені відповідним протоколами, яким встановлені розміри платежів (внески) співвласників на утримання будинку та ремонт, перелік платежів (внесків) та порядок їх сплати.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка є власником квартири АДРЕСА_1 , а тому на неї не розповсюджуються положення Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», оскільки вона не є співвласником багатоквартирного будинку.
Сплата відповідачкою комунальних послуг та добровільна часткова сплата внесків на утримання будинку та прибудинкової території, на думку суду, не свідчить про її обов`язок як особи, що зареєстрована за вказаною адресою, сплачувати внески на утримання будинку та прибудинкової території, які сплачуються співвласниками будинку як членами ОСББ.
Суд зазначив, що в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України позивачем при зверненні до суду не надано доказів про коло спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , обсяг майна, прийнятого ними у спадщину та розмір частки спадкоємців у спадщині, відповідно до яких вони набувають зобов'язання з утримання зазначеного майна.
Позивачем такі докази не були здобуті самостійно та не заявлялось клопотання про витребування таких доказів у судовому порядку.
З урахуванням наведеного, районний суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСББ «Антоновича, 122» до відповідачки, у зв'язку з чим відмовив в задоволенні позову.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Частиною першою статті 385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).
Статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
У статті 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що співвласник зобов`язаний: виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
За змістом частин першої другої статті 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту: шляхом скликання загальних зборів: створювати органи управління та визначати умови їх діяльності та оплати; приймати рішення щодо надходження та витрати коштів об`єднання; визначати порядок утримання, експлуатації та ремонту неподільного і загального майна відповідно до статуту; давати згоду на укладення договорів на виконання робіт та надання послуг для об`єднання відповідно до вимог статті 10 цього Закону; встановлювати розміри платежів, зборів і внесків членів об`єднання, а також відрахувань до резервного і ремонтного фондів; виключати з свого складу членів об`єднання, які не виконують своїх обов`язків; брати на баланс майно об`єднання; для виконання статутних завдань здійснювати необхідну господарську діяльність в порядку, визначеному законом. Доручати правлінню в межах повноважень, визначених статутом: визначати підрядника, укладати договори на управління та експлуатацію, обслуговування і ремонт майна з будь-якою фізичною або юридичною особою відповідно до статуту та законодавства; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків та платежів; ініціювати скликання загальних зборів; захищати права, представляти законні інтереси власників в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності; за рішенням загальних зборів та згодою власників приміщень, які не є членами об`єднання, використовувати приміщення в житловому комплексі для потреб органів управління об`єднання.
Статтею 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що ОСББ має право забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків, вимагати своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених законом та статутом об`єднання платежів, зборів і внесків від власників приміщень, а також відрахувань резервного і ремонтного фондів, звертатись до суду з позовом про звернення стягнення на майно власників приміщень, які відмовляються відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим законом та статутом об`єднання платежі, збори і внески, а також відрахування до резервного та ремонтного фондів.
Статтею 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»встановлено, що частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.
У статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників.
Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку визначено Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон № 417-VIII), який регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.
Частиною першою статті 7 Закону № 417-VIII визначені обов`язки співвласників багатоквартирного будинку, зокрема: забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм; виконувати рішення зборів співвласників; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.
Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника (частина друга статті 7 Закону № 417-VIII).
Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Особа, яка є власником (співвласником) квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, у тому числі у якому створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна відповідно до розміру своєї частки та затверджених тарифів а також сплачувати вартість інших комунальних послуг.
У постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 466/8748/16-ц зроблено правовий висновок про те, що особа, яка є співвласником будинку, в якому створено ОСББ, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження будинку, а об`єднання наділене правом у разі нездійснення таких дій цією особою звернутися до суду з позовом про стягнення нарахованих за цими витратами платежів. Законом, іншими законодавчими актами не передбачено затвердження або погодження органами місцевого самоврядування внесків і платежів, визначених загальними зборами ОСББ.
Отже, співвласник житлового приміщення у багатоквартирному будинку, в якому створене об`єднання несе обов`язок зі сплати внесків відповідно до прийнятих загальними зборами рішень, а також з оплати інших платежів за спожиті житлові або комунальні послуги.
Визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків та платежів співвласників будинку відноситься до виключної компетенції загальних зборів співвласників відповідно до частини дев`ятої  Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та частини другої статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості з оплати щомісячних внесків співвласниказа період із січня 2019 року по грудень 2021 року, ОСББ «Антоновича, 122» посилалось на те, що ОСОБА_1 зареєстрована і проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала після смерті батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній запис про теперішнього власника квартири, незважаючи на те, що відповідачка фактично володіє та користується у квартирою, має особовий рахунок на своє ім`я в ОСББ, отримує пільги на квартиру, сплачує комунальні послуги та частково членські внески.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1  зазначала, що дійсно квартира АДРЕСА_1 належала її батьку - ОСОБА_2 , який у ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, у зв`язку з чим на підставі заяви про прийняття спадщини одного із його спадкоємців було заведено спадкову справу. При цьому у померлого було двоє дітей та дружина, тобто троє спадкоємців першої черги, і станом на момент розгляду даного спору в суді спадкоємцям не було видано свідоцтва про право на спадщину. Вона не є співвласником у розумінні Закону України  «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» і не має відповідати за пред`явленим позовом, так як матеріали справи не містять доказів щодо кола спадкоємців та належність їм майна.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції вважав позовні вимоги недоведеними, а саме обставини того, що відповідачка є спадкоємцем ОСОБА_2 , прийняла спадщину після його смерті і набула в порядку спадкування право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зазначивши, що позивачем такі докази не були здобуті самостійно та не заявлялось клопотання про їх витребування у судовому порядку. 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами та витребувані у передбаченому законом порядку докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Згідно із частиною першою, третьою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.
Частиною третьою статті 177 ЦПК України визначено, що до позовної заяви у разі необхідності додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.
Відповідно до вимог частини другої статті 187 ЦПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема, результат вирішення заяв і клопотань позивача, що надійшли разом із позовною заявою, якщо їх вирішення не потребує виклику сторін.
З матеріалів справи вбачається, щодо матеріалів позовної заяви ОСББ «Антоновича, 122» долучило клопотання про витребування доказів, а саме у Першої київської державної нотаріальної контори інформаційної довідки зі Спадкового реєстру про наявність/відсутність посвідченого заповіту ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявність/відсутність спадкового договору, наявність спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_1 або іншої особи, а також видане спадкоємцям свідоцтво про спадщину (а.с. 17-19, т. 1).
Зазначене клопотання сторони позивача про витребування доказів у судовому порядку було належним чином обґрунтовано.
Суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами, однак клопотання позивача про витребування доказів не розглянув, чим порушив його права на доведення позову належними і допустимими доказами.
Разом з тим, суд відмовив у задоволенні позовних вимог саме з тієї підстави, що ОСББ «Антоновича, 122» в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не здобуті і не надані докази на підтвердження того, що відповідачка є спадкоємцем ОСОБА_2 , прийняла спадщину після його смерті і набула в порядку спадкування право власності на квартиру, а також позивачем не заявлялось клопотання про витребування таких доказів у судовому порядку, що явно є незаконним та необґрунтованим.
За наведених обставин, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності пред`явлених вимог без вирішення у встановленому законом порядку питання про витребування доказів, які позивач самостійно не мав змоги отримати і якими обґрунтовував свої вимоги щодо предмета спору.
Внаслідок такого розгляду справи, суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.
Колегія суддів врахувала, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
При цьому ключовими принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.
Дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного розгляду заяв (клопотань) учасників справи) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Водночас, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення процесуальних норм, не розглянувши клопотання про витребування доказів, натомість відмовивши за недоведеністю позовних вимог, а саме через відсутність в матеріалах справи доказів спадкування квартири відповідачкою, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.
Суд апеляційної інстанції ухвалою від 12 серпня 2024 року витребував у Першої київської державної нотаріальної контори інформацію про спадкування майна після смерті ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На виконання вимог зазначеної ухвали 03 вересня 2024 року від Першої київської державної нотаріальної контори надійшов лист із інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78011017 від 15 серпня 2024 року, відповідно до якої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузіною К.В. 20 листопада 2015 року заведено спадкову справу № 6/2015 у спадковому реєстрі (№ 58242328) після смерті ОСОБА_2 , а також видано свідоцтва про право на спадщину від 21 червня 2017 року, від 30 жовтня 2018 року та від 14 червня 2024 року.
Також 16 вересня 2024 року від Першої київської державної нотаріальної контори надійшов лист із інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78206538 від 03 вересня 2024 року та з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 78206582 від 03 вересня 2024 року, згідно з якою за життя ОСОБА_2 склав заповіт від 28 серпня 2015 року, який є чинним.
За наслідками надіслання неодноразових судових запитів до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузіної К.В., яку заміщує приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зінич А.І. (наказ ЦМУ МЮ (м. Київ) № 588/6 від 14 квітня 2023 року), 27 грудня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла копія спадкової справи № 6/2015, заведеної 20 листопада 2015 року після смерті ОСОБА_2 .
Із матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що 28 серпня 2015 року ОСОБА_2 склав заповіт за реєстровим № 1322, відповідного до якого належну йому частину квартири за АДРЕСА_1 він заповів сину - ОСОБА_7 (3/10 частки) та дочці -  ОСОБА_1 (7/10 часток).
20 листопада 2015 року відповідачка звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузіної К.В. із заявою про прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом після смерті батька - ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .
14 червня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зінич А.І. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/10 часток від 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .
За загальними положеннями про спадкування, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216, 1218 ЦК України).
При цьому в силу частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з вимогами статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину.
Відповідно до частини першої статті 1297, статті 1299 ЦК України отримання свідоцтва про право на спадщину та проведення його державної реєстрації спадкоємцем, який прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, є обов`язком спадкоємця. Право власності у спадкоємця на успадковане нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації майна.
Отже, прийнявши спадщину, відповідачка набула право на квартиру, успадкувавши також права та обов`язки спадкодавця, а відтак незалежно від того, що вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише 14 червня 2024 року, відповідачка мала належним чином утримувати майно, що їй належить.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц.
Крім того, та обставина, що ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину лише на 7/10 часток від 1/2 частки квартири не дає підстав вважати, що вона не є співвласником у розумінні Закону України  «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» і не повинна відповідати за пред`явленим позовом ОСББ «Антоновича, 122» про стягнення заборгованості.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та від 13 грудня 2018 року у справі № 592/3181/16-ц.
Колегія суддів звертає увагу на те, що державна реєстрація права власності відповідачки на 7/20 частки квартири  АДРЕСА_1 відбулася тільки 14 червня 2024 року, однак із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 відповідачка звернулась ще 20 листопада 2015 року, тобто початку спірного періоду з січня 2019 року по грудень 2021 року, за який позивач просив стягнути з неї борг по внескам на утримання будинку та прибудинкової території.
Судом було встановлено, що у цій квартирі проживає саме відповідачка, на ім`я якої відкрито особовий рахунок та яка частково виконувала обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, сплачуючи внески на утримання будинку та прибудинкової території.
Отже, доводи ОСОБА_1 в тій частині, що вона є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки у померлого ОСОБА_2 було двоє дітей та дружина, тобто троє спадкоємців першої черги, і станом на момент розгляду даного спору в суді спадкоємцям не було видано свідоцтва про право на спадщину, є необґрунтованими. У позивача не було інформації щодо інших спадкоємців ОСОБА_2 як власника квартири відповідно до свідоцтва про право власності від 06 грудня 1999 року, тому позивач правомірно пред`явив позов до одного з них, яким є ОСОБА_1 .
Разом із тим, у випадку самостійної оплати послуг з утримання спільного майна, що належить співвласникам на праві спільної часткової власності, відповідачка має право пред`явити позов до інших співвласників (спадкоємців) про відшкодування понесених витрат в порядку регресу.
Таким чином, за встановлених обставин слід дійти висновку, що відповідачка  ОСОБА_1 , будучи у спірний період спадкоємцем  ОСОБА_2 як власника майна, розташованого у багатоквартирному будинку по  АДРЕСА_2 , в якому з метою утримання цього будинку і прибудинкової території створено ОСББ «Антоновича, 122», в силу приписів законубула зобов`язана щомісячно сплачувати визначені загальними зборами цього об`єднання платежі (внески) на управління будинком, у ремонтний фонд будинку, на утримання будинку, для формування спецфонду з утеплення фасаду будинку і для фінансування робіт з облаштування огорожі навколо земельної ділянки.
За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка належним чином не виконувала свої зобов`язання як співвласника, покладені на неї Статутом об`єднання та Законом, своєчасно та у встановленому розмірі залежно від площі квартири не оплачувала обов`язкові внески співвласника, внаслідок чого станом на 01 січня 2022 року у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 42 340,96 грн, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості за внесками по квартирі  АДРЕСА_1 .
З інших наданих позивачем розрахунків видно, що за період із січня 2019 року по грудень 2021 рокувключно ОСББ «Антоновича, 122» було нараховано відповідачці інфляційні втрати від знецінення грошових коштів по сплаті внесків та 3 % річних, які складають 6 006,51 грнта 2 398,15 грн відповідно.
Доводи відзиву на позовну заяву про те, що при виготовленні розрахунку заборгованості в частині формування основної суми боргу позивачем не було враховано два платежі, здійсненні відповідачкою 21 січня 2022 року на суму 4 000,00 грн (призначення: фонд утеплення фасаду будинку 2020 за АДРЕСА_4) та на суму 2 000,00 грн (призначення: управління та фонд капітального ремонту будинку за кв. АДРЕСА_4 ) не заслуговують на увагу, оскільки вказані суми платежів відображені у розрахунку заборгованості за внесками та були розподілені позивачем за грудень місяць 2021 року відповідно до їх призначення (а.с. 24, т. 1).
Посилання  ОСОБА_1 у відзиві на пропуск позивачем строку позовної давності по деяким щомісячним платежам для формування спецфонду з утеплення будинку у 2018 році також є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати внесків на утримання будинку та прибудинкової території є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Оскільки обов`язок щодо сплати вказаних внесків виникає у співвласника кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.
Позивач звернувся до суду з цим позовом у січні 2022 року, а саме після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період, що виник до січня 2019 року.
Просив стягнути з відповідачки заборгованість з оплати щомісячних внесків за період із січня 2019 року по грудень 2021 року, тобто в межах загального строку позовної давності.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, до загальної суми заборгованості у розмірі 42 340,96 грн було включено сума боргу по внескам у спецфонд на утеплення будинку у розмірі 14 150,40 грн, нарахована станом на 01 січня 2019 року.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності підлягала частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21.
З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 02 квітня 2020 року у межах позовної давності знаходиться і період нарахування боргу по внескам у спецфонд на утеплення будинку із січня 2018 року по грудень 2018 року.
Враховуючи викладене, відсутні правові підстави застосувати позовну давність до заявлених вимог позивача про стягнення заборгованості по щомісячним платежам для формування спецфонду з утеплення будинку у 2018 році.
Отже, оскільки  ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань з оплати щомісячних внесків на утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого має заборгованість у загальному розмірі 42 340,96 грн, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з неї на користь ОСББ «Антоновича, 122» цієї суми боргу з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 6 006,51 грнта 3 % річних 2 398,15 грнза прострочення грошового зобов`язання.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволенні позову ОСББ «Антоновича, 122» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
З матеріалів справи також вбачається, що за заявою представника відповідачки - адвоката Мицька Н.М. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат 26 травня 2023 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСББ «Антоновича, 122» на користь ОСОБА_1  понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто, додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Отже, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року по суті спору у даній справі, то додаткове рішення цього ж суду від 26 травня 2023 рокутакож слід скасувати.
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новийрозподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).
На підставі викладеного з відповідачки стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 2 481,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3 721,50 грн - за подання апеляційної скарги, а всього підлягає стягненню 6 202,50 грн судового збору.
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антоновича, 122» задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антоновича, 122» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антоновича, 122» заборгованість з оплати щомісячних внесків на утримання будинку та прибудинкової територіїу розмірі 42 340,96 грн, інфляційні втрати у розмірі 6 006,51 грнта три проценти річних у розмірі 2 398,15 грнза прострочення грошового зобов`язання.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Антоновича, 122» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 202,50 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб
 
Т.О. Писана
 
Д.О. Таргоній