ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 березня 2025 року
м. Київ
справа № 522/9983/15-ц
провадження № 61-15543св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Князюка О. В., Погорєлової С. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту від 02 лютого 2007 року № 2007/686-Ф03.7/110 в розмірі 79 514,40 доларів США.
На обґрунтування позову зазначало, що 02 лютого 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (перейменований в ПАТ «Укрсоцбанк») уклав з ОСОБА_1 договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/686-Ф03.7/110, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 53 260,00 доларів США з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором до 01 лютого 2022 року та сплатою 12,25 % річних.
Свої зобов`язання за договором позивач виконав належним чином в повному обсязі, однак відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань та станом на 16 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 79 514,40 доларів США.
З огляду на наведене, АТ «Сенс Банк» просило позов задовольнити.
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 2007/686-Ф03.7/110 від 02 лютого 2007 року.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 11 січня 2006 року вона уклала з ПП «Прогрес-Рієлт» договір інвестування № 3Б/ПР-3-82 з метою отримання права на житло.
02 лютого 2007 року вона уклала з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/686-Ф03.7/110, відповідно до якого позивач зобов`язався надати їй у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 53 260,00 доларів США зі сплатою 12,25 % річних.
У зв`язку з цим 02 лютого 2007 року було укладено додаткову угоду до договору про інвестування № 3Б/ПР-3-82.
Також 02 лютого 2007 року вона уклала з банком іпотечний договір, предметом якого є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, будівельний номер АДРЕСА_1 .
Оспорюваний кредитний договір не містить всіх необхідних умов, передбачених законодавством про захист прав споживачів, а саме: визначення порядку зміни і припинення його дії; детального розпису загальної вартості кредиту та графік платежів. Пункти 2.6.1, 2.6.2, 2.6.3, 4.4, 4.5 встановлюють дискримінаційні для споживача умови, які надають банку право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань, а пункт 2.6 договору містить дискримінаційні умови зміни банком відсоткової ставки в односторонньому порядку.
Їй як споживачу відповідних послуг була надана недостовірна та неповна інформація.
Вона була введена в оману не тільки щодо умов, а і щодо причин укладання оспорюваного договору, оскільки між банком та ПП «Прогрес-Риелт» існувала угода про спільну діяльність та взаємну рекламу послуг банку щодо отримання кредиту та послуг забудовника відповідно.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила зустрічний позов задовольнити.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року в задоволенні первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним кредитний договір від 02 лютого 2007 року № 2007/686- Ф03.7/110, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції виходив з того, що банк не довів видачу кредитних коштів саме у валюті, у зв`язку з чим не доведена заборгованість ОСОБА_1 , визначена у наданому банком розрахунку.
Банк, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи недобросовісно та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах, з якими позичальник як споживач був позбавлений реальної можливості ознайомитись з вини кредитора.
Сам факт виконання ОСОБА_1 кредитного договору не може підтверджувати її волевиявлення на його укладення в саме такій редакції, оскільки виконання договору відбувалося з дефектом волі, під впливом обману, а саме відсутності у неї достатньої та правдивої інформації, яку їй мав би надати відповідач.
У пункті 3.3.15. кредитного договору банком всупереч законодавству про захист прав споживачів була встановлена одноразова комісія за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту.
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов АТ «Сенс Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором від 02 лютого 2007 року № 2007/686-Ф03.7/110 у розмірі 14 680,00 доларів США. В решті вимог відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відсутність окремого письмового документа з інформацією про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту не є достатньою підставою для висновку, що банком при видачі кредиту були порушені вимоги частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
У зв`язку з недоведеністю попередньої змови ПП «Прогрес-Риелт» (забудовника) і ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитора інвестора) щодо незаконного збагачення шляхом шахрайства або іншим протиправним шляхом за рахунок грошових коштів ОСОБА_1 , відсутні підстави для висновку про введення її банком в оману.
ОСОБА_1 протягом тривалого періоду здійснювала погашення кредиту та оплату відсотків за користування ним у доларах США, неодноразово у 2008 році зверталась до банку з письмовими заявами, в яких просила надати відстрочку з повернення тіла кредиту через зростання курсу долара США до гривні та кредитні канікули на тіло кредиту на 18 місяців та на 50 % щодо процентів без підвищення процентної ставки, стверджуючи, що на таких умовах вони з чоловіком (поручителем по кредиту), будуть спроможні здійснювати оплату.
Під час надання кредиту в доларах США банк здійснив його конвертацію (обмін) через операційну касу в гривню, чим повністю дотримався вимог пункту 2.1 кредитного договору від 02 лютого 2007 року № 2007/686- Ф003.7/110. Крім того, чинним на час видачі кредитних коштів законодавством не встановлювалася заборона щодо видачі кредиту в іноземній валюті з подальшою його конвертацією в національну валюту.
З огляду на наведене, відсутні підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.
Оскільки банком було проведено оцінку фінансового стану позичальника, оформлено кредитну справу та документи з відкриття позичкового рахунку, банк правомірно утримав одноразову комісію з позичальника за ініціювання кредиту.
Предметом вимог ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», є стягнення основної заборгованості за кредитом у сумі 79 514,40 доларів США в гривневому еквіваленту за курсом НБУ на день ухвалення рішення, з яких 46 748,00 доларів США - тіло кредиту, 32 766,40 доларів США - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Вказаний розрахунок ОСОБА_1 не спростований.
Разом з тим, оскільки банк не надав докази направлення ОСОБА_1 досудової вимоги про сплату простроченої заборгованості, з неї на користь банку підлягає стягненню борг за кредитним договором за останні три роки, що передували зверненню до суду з позовом.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року.
На обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судом апеляційної інстанції норм прав без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14- 90цс19), від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18, від 06 травня 2020 року в справі № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18), від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), від 01 червня 2021 року в справі № 910/12876/19, від 20 травня 2022 року в справі № 336/4796/18 (провадження № 61-6356св21), від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
АТ «Укрсоцбанк» перебувало у зловмисній домовленості з ПП «Прогрес-Риелт» та оспорюваний договір був укладений під впливом обману.
На момент звернення до суду з касаційною скаргою вона не отримала квартиру, яку оплатила за рахунок кредитних коштів, оскільки будинок не побудований та не зданий в експлуатацію.
Якби між банком та ПП «Прогрес-Риелт» не було укладено генеральний договір про співробітництво № 660/566-1-13 від 16 грудня 2006 року, вона не могла би отримати кредит, оскільки забезпеченням цього кредиту були неіснуючі майнові права, які на той час не могли передаватись у заставу.
Банк не видавав їй валютний кредит, а лише імітував його видачу. 
Укладення оспорюваного договору стало наслідком нечесної підприємницької практики зі сторони банку, яка полягала також у вчиненні дій, які є проявом недобросовісної конкуренції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.
01 лютого 2024 року справа № 522/9983/15 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарга підлягає залишенню без задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 11 січня 2006 року ОСОБА_1 уклала з ПП «Прогрес-Риелт» договір № 3Б/ПР-3-82 про інвестування, за умовами якого підприємство зобов`язалося передати у власність інвестора ОСОБА_1 об`єкт інвестування, а інвестор зобов`язалася прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього підприємству інвестиції. Термін проведення ремонтних робіт інвестором в новозбудованому майні - один рік з дати введення об`єкту будівництва в експлуатацію, орієнтований строк закінчення будівництва і здачі об`єкту будівництва в експлуатацію - третій квартал 2008 року. Розмір інвестиції становить 369 964, 26 грн.
Об`єктом будівництва згідно умов договору є багатофункціональний громадсько-житлово-готельний комплекс «Південний» (будинок АДРЕСА_2 . Новозбудованим майном є квартира з будівельним номером АДРЕСА_3 . 
02 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого  є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладений договір кредиту № 2007/686-Ф03.7/110, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 53 260,00 доларів США зі сплатою 12,25 % річних. Кредит надається позичальнику на фінансування інвестування житла - квартири з будівельним номером АДРЕСА_1 , відповідно до договору про інвестування від 11 січня 2006 року № 3Б/ПР-3-82, укладеного між позичальником та ПП «Прогрес-Рієлт».
Згідно з пунктом 1.3 вказаного договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладення цього договору з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом вищевказану квартиру.
Додатковою угодою від 02 лютого 2007 року до договору № ЗБ/ПР-3-82 про інвестування від 11 січня 2016 року, яка підписана ПП «Прогрес-Риелт», ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», визначено порядок отримання інвестором правовстановлюючих документів на житло після введення будинку в експлуатацію.
02 лютого 2007 року банк та ОСОБА_1 на виконання зобов`язань останньої за кредитним договором № 2007/686-Ф03.7/110 уклали іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передала банку в іпотеку незакінчену будівництвом квартиру з будівельним номером АДРЕСА_1 .
Згідно з висновком експерта № 009/2/1-010 від 19 жовтня 2018 року, відповідно до наданих на дослідження банком виписок, встановлено відображення банком операцій з внесення від імені ОСОБА_1 готівкових коштів по договору кредиту №2007/686- ФО3.7/110 від 02 лютого 2007 року протягом періоду з 05 березня 2007 року по 17 вересня 2009 року.
У зв'язку з належним виконанням   ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язаньза кредитним договором утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку, наданого банком, станом на 16 березня 2015 року становить 79 514,40 доларів США.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15- рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підписуючи спірний кредитний договір,  ОСОБА_1 погодилася з усіма його умовами, тривалий час виконувала цей договір, і заперечень щодо його умов протягом 9 років після його укладення не заявляла. При цьому кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам закону.
Крім того, ОСОБА_1 на обґрунтування вимог про визнання недійсним кредитного договору посилалась на встановлену банком у договорі одноразову комісією за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку.
Відповідно до пункту 3.3.15. позичальник зобов'язалася в день його укладення сплатити кредитору комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту.
Плата за ініціювання кредиту, передбачена в оспореному пункті кредитного договору, врегульована постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, а саме як комісія за ініціювання кредиту, що отримані (сплачені) банком і пов`язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що обліковується в торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки, включають: комісії за оцінку фінансового стану позичальника; комісії за оцінку гарантії, застав; комісії за обговорення умов інструменту; комісії за підготовку, оброблення документів та завершення операції тощо.
Оскільки банком провадилися зазначені дії, а саме було проведено оцінку фінансового стану позичальника, оформлено документи (кредитну справу) та документи з відкриття позичкого рахунку, банком правомірно було утримано одноразову комісію з позичальника за ініціювання кредиту.
Аналогічних висновків дійшов Верховного Суду у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 756/14941/18-ц (провадження № 61-5326св21).
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .
Щодо вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті Закону у відповідній редакції).
Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19). Підстав для відступу від указаної позиції не вбачала і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року при вирішенні справи № 553/1501/15-ц (провадження № 14-50цс22).
Ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання відповідно до вимог частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для дострокового стягнення з ОСОБА_1 на користь банку коштів за кредитним договором.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами за останні три роки, що передували зверненню до суду (з урахуванням заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності) у загальному розмірі 14 680,04 доларів США.
Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених у касаційній скарзі постановах.
Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.
Оскільки виконання постанови Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року до закінчення касаційного провадження у справі, його виконання необхідно поновити.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Одеського апеляційного суду 12 вересня 2023 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    М. Є. Червинська	
 	 	
Судді	А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун	
 	 	
 	М. Ю. Тітов