ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                  
 
15 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/7253/23 
провадження № 61-15450св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба 
у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Рябчук Ігор Валерійович, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року 
у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона та відповідач мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2016 року народження, який після народження постійно проживав 
з нею та перебував на її утриманні. Вона займалася вихованням та розвитком сина. 
Позивачка має житло, працевлаштована та отримує постійний стабільний дохід, а отже може забезпечити потреби дитини. Зокрема, для дитини створені належні умови для проживання та навчання. Дитина відвідує спортивну секцію з футболу, гурток зі спортивного плавання, дошкільні підготовчі заняття, а також займається англійською мовою. ОСОБА_3 зарахований до першого класу Приватного християнського ліцею «Ріка життя». Всі витрати на утримання та розвиток дитини несла лише вона.
Натомість відповідач ніколи не мав та не має постійного заробітку, офіційно не працював, має проблеми з банківськими установами. Матеріально не допомагає їй утримувати за дитину. До грудня 2023 року він майже не цікавився життям свого сина, вживав алкогольні напої, висловлювався в її бік нецензурними словами, проявляв фізичне та психологічне насильство, зокрема й у присутності дитини.
Посилаючись на те, що між нею та відповідачем виник спір стосовно визначення місця проживання дитини, який у досудовому порядку вони вирішити не можуть, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, за місцем її проживання, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з народження єдиної дитини - сина ОСОБА_3 турбувалася про нього та приділяла йому належну увагу; займалася його освітою та розвитком; піклувалася про стан здоров`я. Вона має можливість робити це й надалі. 
Після виникнення конфлікту між позивачкою та відповідачем, ОСОБА_1 не чинила ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з дитиною. 
Натомість відповідач у примусовому порядку, у спосіб, який був стресовим для дитини, без погодження з позивачкою змінив місце проживання сина. Протягом тривалого часу не повідомляв її про їх місце перебування, не повідомляв навчальні заклади про причини неявки дитини до школи. 
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність між позивачкою та відповідачем глибокого особистісного конфлікту та неприязних стосунків. Створювані батьком протягом тривалого часу перешкоди для матері у вихованні та спілкуванні із сином призвели до руйнування його зв`язку зі своєю сім`єю, до якої належить як батько, так і матір, що, вочевидь, вплинуло на формування негативної думки дитини про матір та бажання проживати з батьком. 
Урахувавши психофізіологічні особливості дитини, її думку щодо місця проживання, виходячи з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про те, що встановлення місця проживання дитини з матір`ю буде відповідати найкращим інтересам дитини, спрямоване на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.
Короткий зміст заяви про забезпечення позову та ухвали суду апеляційної інстанцій
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, 03 жовтня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
17 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про забезпечення позову, у якій просила: зобов`язати ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_4 , без присутності батька, та привозити сина до місця проживання його матері, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання з нею у період часу з 17 год 00 хв п`ятниці до 09 год 00 хв понеділка, щотижня, до набрання рішенням у справі законної сили; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_4 до набрання рішенням у справі законної сили; заборонити виїзд за межі України дитини ОСОБА_4 без згоди матері ОСОБА_1 у супроводі батька ОСОБА_2 та будь-яких інших осіб за його довіреністю, до набрання рішенням у справі законної сили.
Заява обґрунтована тим, що після ухвалення судом першої інстанції рішення відповідач почав вчиняти дії, спрямовані на перешкоджання їй у спілкуванні з дитиною. Без її згоди змінив навчальний заклад сина, оформив йому новий паспорт для виїзду за кордон.
З огляду на те, що вся родина відповідача проживає за кордоном, зазначене може свідчити про те, що відповідач має намір вивезти сина на постійне місце проживання за кордон без згоди матері.
У зв`язку зі змінами до постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 від «Правила перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила перетинання державного кордону) на період існування режиму воєнного стану у відповідача немає жодних перешкод для вивезення дитини за кордон, без згоди матері дитини та вирішення судом спору щодо визначення місця проживання дитини.
Невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони виїзду дитини за межі України, ОСОБА_1 посилається лише на те, що відповідач, на її думку, має намір вивезти їхнього спільного сина за кордон, однак доказів на підтвердження зазначеного не надала.
Також позивачка не довела, що ОСОБА_2 є особою, яка має право на виїзд за кордон відповідно статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Крім того, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові 
від 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21, суд апеляційної інстанції зазначив, що за обставин цієї справи забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим. 
Малолітній ОСОБА_3 з квітня 2023 року фактично проживає разом з батьком у 
м. Чернівці та є школярем, в той час як позивачка проживає та працює у м. Києві.
Звертаючись до суду із вимогою вжити заходи забезпечення позову у справі шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надавати заявниці можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином, без присутності батька, та привозити дитину до місця проживання його матері, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання з нею, позивачка не зазначила правових підстав покладення на відповідача обов`язків забезпечити прибуття малолітнього ОСОБА_3 з м. Чернівців до м. Києва.
Урахувавши шкільний вік дитини, необхідність забезпечення її безпеки (особливо в умовах воєнного стану), значну відстань між м. Чернівці та м. Київ, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що запропонований позивачкою спосіб забезпечення позову ставить під об`єктивний ризик здоров`я, комфорт та благополуччя малолітнього ОСОБА_3 та не свідчить про забезпечення його якнайкращих інтересів.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав недоцільним забезпечення позову саме в обраний заявницею спосіб (період, час, місце спілкування, покладення додаткових обов`язків на відповідача), оскільки такий спосіб забезпечення не враховує вік дитини, значну відстань від його місця проживання до місця побачень, яку необхідно подолати дитині щотижня для зустрічі з мамою, а також щоденний графік життя дитини. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Рябчук І. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення її заяви про забезпечення позову. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції не врахував інтересів дитини, яку фактично викрали у матері перед ухваленням рішення судом першої інстанції. Не надав оцінки таким діям відповідача, який здогадуючись, що рішення суду може бути не на його користь, змінив постійне місце проживання дитини з м. Києва на 
м. Чернівці. У зв`язку з чим позивачка більше двох місяців не має зв`язку з дитиною та не бачила її. 
Суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги посилання позивачки на те, що відповідач, можливо не маючи правових підстав для виїзду за кордон, може надати згоду на вивезення дитини іншими особами, які мають таке право відповідно до Правил перетинання державного кордону та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Прибуття малолітнього сина до м. Києва фактично є його прибуттям до постійного місця проживання, де він має друзів, відвідує спортивні секції та звик проводити дозвілля. 
Зазначення судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові про те, що позивачка зазначала, що не може особисто їздити на побачення з сином у 
м. Чернівці, і наполягає на тому щоб відповідач привозив сина до м. Києва, не відповідають дійсності, оскільки зазначені обставини суд апеляційної інстанції не з`ясовував. 
Позивачка не має місця проживання у м. Чернівці, а її син відвідує приватну школу закритого типу у період з 08 год 00 хв до 18 год 30 хв. Згідно з внутрішнім розпорядком навчального закладу на територію школи її допустити не можуть, а після навчання ОСОБА_2 відразу забирає сина і не дає їй можливості поспілкуватися з дитиною. 
Суд апеляційної інстанції не врахував, що враховуючи тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. Мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 листопада 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , 
в інтересах якої діє адвокат Рябчук І. В., на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 12 листопада 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Рябчук І. В., з підстав, визначених абзацом шостим частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано із Києво-Святошинського районного суду Київської області матеріали цивільної справи № 369/7253/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У грудні 2024 року виділені матеріали справи № 369/7253/23 надійшли до Верховного Суду.  
Ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2022 року справу№ 369/7253/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.   
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої та третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з народження проживав 
з матір`ю.
У квітні 2023 року ОСОБА_2 без погодження з позивачкою змінив місце проживання сина, проти чого мати заперечує. З того часу ОСОБА_1 бачила сина декілька разів. 
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися напружені та неприязні стосунки, тривають судові спори щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна, а також щодо місця проживання сина ОСОБА_3 . 
Статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.
Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіка побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.
Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) 
від 16 липня 2015 року).
Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Щодо забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду 14 лютого 2022 року у справі 
№ 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.
В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.
У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.
Аналізуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом заборони виїзду за межі України сина сторін ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди матері у супроводі батька ОСОБА_2 , та будь-яких інших осіб за його довіреністю, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. 
Доводи касаційної скарги таких висновків апеляційного суду не спростовують.
Щодо забезпечення позову шляхом встановлення графіка побачень матері з дитиною 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надавати заявниці можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу 
з малолітнім сином, без присутності батька, та привозити дитину до місця проживання його матері, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання з нею, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачка не зазначила правових підстав покладення на відповідача обов`язків забезпечити прибуття малолітнього ОСОБА_3 з м. Чернівців до м. Києва, при цьому наполягала на забезпеченні позову саме у такий спосіб. 
У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що такий висновок апеляційного суду є необґрунтованим, оскільки зазначені обставини суд апеляційної інстанції не з`ясовував. Водночас вона не має місця проживання у м. Чернівці, де її син відвідує приватну школу закритого типу, доступу до території якого вона не має, куди її для побачення з сином не допускають, а після навчання, ОСОБА_2 відразу забирає сина і не дає їй можливості поспілкуватися з дитиною.
Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).
У справі, що переглядається, батьки дитини не можуть узгодити місце її проживання. Кожен із них вважає доцільним визначити таке місце з ним. Тому до ухвалення остаточного рішення у справі про визначення місця проживання дитини суд може забезпечити позов шляхом визначення її зустрічей з матір`ю 
з урахуванням якнайкращих інтересів дитини і того, що на час розгляду справи дитина проживає з батьком.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного 
з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі № 361/8355/21, 
від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23, від 22 червня 2022 року у справі 
№ 757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22, від 15 листопада 2023 року у справі 
№ 467/403/22).
Вжиття заходів забезпечення позову у спорах щодо фізичної опіки над дітьми спрямоване на недопущення чи припинення дій одного з батьків, які порушують права іншого на участь у вихованні дитини, контакт з нею. Відчуження одного з батьків можна охарактеризувати як форму психологічного насильства, яке проявляється у необґрунтованому звинуваченні у застосуванні стосовно дитини насильства іншим з батьків або звинуваченні у жорстокій та насильницькій поведінці до одного з батьків, переконанні дитини у тому, що контакт з іншим з батьків є несприятливим для неї, нав`язуванні дитині відчуття, що вона знаходиться в небезпеці під час контакту з одним з батьків, необґрунтованих звинуваченнях на адресу бабусі й дідуся, інших членів сім`ї, зміна місця проживання без попереднього обговорення тощо.
Підстави забезпечення позову є суб`єктивними та враховуються судом залежно від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та забезпеченням якнайкращих інтересів дитини.
Батьківські повноваження належать обом батькам однаковою мірою. Дитина, як правило, однаково любить обох батьків та потребує турботи та підтримки кожного з них.
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямоване на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.
Мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом встановлення графіка побачень матері з дитиною, а саме: щотижня 
з 17 год 00 хв п`ятниці до 09 год 00 хв понеділка за місцем проживання матері без присутності батька, зокрема з тих підстав, що позивачка не зазначила правових підстав покладення на відповідача обов`язків забезпечити прибуття малолітнього сина сторін з м. Чернівців до м. Києва; запропонований ОСОБА_1 графік зустрічей із сином, не враховує вік дитини, значну відстань від його місця проживання до місця побачень, яку необхідно подолати дитині щотижня для зустрічі з мамою, суд апеляційної інстанції не перевірив її доводів про те, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим вона понад два місяці не спілкується з сином, який навчається у приватному навчальному закладі закритого типу, доступу до території якого вона не має, 
а після навчання відповідач відразу забирає дитину і не надає їй можливості поспілкуватися з дитиною.
Апеляційний суд не врахував, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Держава не повинна допускати ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини протягом тривалого часу за наявності судового спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.
Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував, доводів позивачки про те, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, які унеможливлюють її спілкування з сином та участь у його вихованні у м. Чернівці, не перевірив, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Під час нового апеляційного розгляду, суду апеляційної інстанції необхідно належно встановити обставини справи, які мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, зокрема: чи дійсно відповідач чинить позивачці перешкоди у спілкуванні з дитиною, чи існують обставини, за наявності яких, такі перешкоди є виправданими, зокрема спілкування має негативний вплив на нормальний розвиток дитини; можливість визначення графіка побачень матері 
з дитиною у м. Чернівці, який відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини 
з матір`ю, та відповідно до встановлених обставин ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги  
Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом надання їй можливості безперешкодно спілкуватися, бачитися та спільно проводити час з малолітнім сином ОСОБА_4 , без присутності батька, за місцем проживання матері, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, а тому в цій частині ухвала Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року підлягає скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Рябчук Ігор Валерійович, задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом надання їй можливості безперешкодно спілкуватися, бачитися та спільно проводити час з малолітнім сином, без присутності батька, за місцем проживання матері скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В іншій частині ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є  остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник     Судді:І. Ю. Гулейков      Б. І. Гулько      Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець