ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/7283/23
Номер провадження 22-ц/818/2794/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
  24 грудня 2024 року                                                                м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року в складі судді Алтухової О.Ю. у справі № 645/7283/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 15 липня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 951422364, за яким останній отримав кредит у розмірі 12000 грн строком до 10 серпня 2021 року.
В подальшому на підставі Договору факторингу від 28 листопада 2018 року та Додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року право вимоги за вказаним договором перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «ТАЛОН ПЛЮС».
20 жовтня 2022 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 20102022, у відповідності до умов якого, ТОВ «ТАЛОН ПЛЮС» відступлено права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги, у тому числі й до відповідача.
Відповідно до Реєстру прав вимоги № 1 до вказаного Договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 951422364 в сумі 41354,62 грн, з яких: 11999,64 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 29354,98 грн - сума заборгованості за відсотками.
Окрім того, 29 липня 2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2311514457/452240 шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 3200 грн строком на до 21 серпня 2021 року.
У подальшому, 19 квітня 2022 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19042022-Г, у відповідності до умов якого останнє набуло права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. 
Відповідно до Реєстру боржників від 19 квітня 2022 року до Договору факторингу № 19042022-Г, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2311514457/452240 в сумі 13240,00 грн, з яких: 3200,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 10040,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 0,00 грн - сума заборгованості за пенею. 
Після відступлення права грошової вимоги за вказаними договорами ОСОБА_1 не здійснювались платежі для погашення кредитних заборгованостей ні на рахунки Товариства, ні на рахунки попередніх кредиторів.
Посилаючись на вказані обставини ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 54594,62 грн, а також судові витрати.
20 березня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду відзив, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відзив мотивовано тим, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не надано доказів укладання договору кредитної лінії № 951422364 та перерахування кредитних коштів, розмір заборгованості не обґрунтовано.
Вважав, що проценти за користування кредитом, нараховані йому за підвищеною процентною ставкою усупереч положенням викладеним у п.13 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та постанові Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 
Заперечував щодо переходу права вимоги до позивача за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року додатковою угодою № 26 від 31 грудня 2020 року, оскільки вказаний договір факторингу укладений раніше від дати укладання кредитного договору № 951422364 з відповідачем (15 липня 2021 року) Також, матеріали справи не містять витяг з Реєстру боржників № 1-53 від 28 вересня 2021 року до договору факторингу № 28/1118-01 та докази оплати за договорами факторингу. 
Витяг з Реєстру прав вимоги № -1 від 20 жовтня 2022 року до договору факторингу № 20102022, між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» не містить обов`язкових реквізитів, зокрема підписів та печаток обох сторін та не містять посилань на первинні документи, які б підвереджували розмір заборгованості, яку відступає первісний кредитор.
В порушення ст. 516 ЦК України позивачем не надано доказів письмового повідомлення відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні. 
Акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 19042022-1 від 19 квітня 2022 року, укладеного ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ГОУФІНГОУ», не підписано сторонами та містить підпис лише представника ТОВ «ФК «ЄАПБ», який сформував цей витяг, не містять посилань на первинні документи на підтвердження розміру заборгованості, яку відступає первісний кредитор.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 951422364 в розмірі 41354,62 грн, з яких: 11999,64 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 29354,98 грн - заборгованість за відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 2311514457/452240 в розмірі 13240,00 грн, з яких: 3200,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 10040,00 грн - заборгованість за відсотками.
Компенсувати ТОВ «ФК «ЄАПБ» судові витрати в розмірі 2684,00 грн за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні договори підписані відповідачем за допомогою електронного підпису, тобто їх укладання підтверджено належними та допустимими доказами, а тому, зважаючи, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитних договору, що призвело до утворення заборгованості, наявні підстави для стягнення боргу у судовому порядку. Також суд першої інстанції вважав, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до боржника у встановленому законом порядку, оскільки договори факторингу не є нікчемними за законом та не визнані недійсними у встановленому законом порядку.
17 червня 2024 року електронною поштою та 19 червня 2024 року засобами поштово зв`язку ОСОБА_1 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення сторонами кредитного договору.
Також, позивачем не надано доказів оплати вартості договорів факторингу.
Заперечував щодо розміру заборгованості, оскільки позивачем в порушення п.13 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України нараховано проценти за користування кредитом, за підвищеною процентною ставкою.
2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що кредитні договори були укладені у відповідності до вимог чинного законодавства.
Сторони узгодили всі умови договорів, оскільки без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу Відповідачем на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачкою та Первісним Кредитором не було б укладено
У відповідності до умов кожного з укладених договорів, їх підписання здійснювалось електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону, вказаного Позичальником при укладанні Кредитного договору. При укладанні правочину додатково здійснюється верифікація банківської карти Заявника до системи 3DS та, у разі необхідності, технології Preauth, що дає змогу встановити власника банківської карти та особу, яка заповнює Заявку.
Вказувало, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Спірні договори укладені з ОСОБА_1 в судовому порядку не були розірвані, а тому підлягають виконанню.
Перерахування коштів на платіжні карти відповідача за укладеними договорами було безпосередньо здійснено операторами онлайн-послуг платіжної інфраструктури, які не здійснюють операцій з готівковими грошима, а перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також умовами угод з банками-екваєрами, від яких фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від Компанії загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій, в зв`язку з цим виділення транзакції як окремого платежу із зазначенням призначення у банківській виписці не є можливим. 
Вказувало, що саме Апелянт має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорах, і він має можливість надати виписку зі свого рахунку на спростування надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів, проте вказаних доказів надано не було.
Оскільки, Позичальник погодився на умови визначені Договорами щодо їх пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, доводи Відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим.
Нарахування відсотків здійснювалось саме за кожен день користування кредитом У відповідності до умов кожного з укладених Договорів, що не є відповідальністю за неналежне виконання зобов`язань згідно з статтею 625 ЦК України.
Доводи відповідачки що Товариство не набуло право вимоги до неї є необґрунтованими, оскільки матеріали справи містять належні та допустим докази, які підтверджують факт переходу права грошової вимоги від Первісних кредиторів до ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Матеріали справи свідчать, що 15 липня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір № 951422364, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 12000 грн на умовах зворотності, платності строком до 10 серпня 2021 року (а.с. 8-11)
Договір підписано відповідачем в електронному вигляді електронним підписом з одноразовим ідентифікатором MNV6К4Q2, відправленим 15 липня 2021 року об 16:51:17, введеним 15 липня 2021 року об 16:52:24.
На виконання умов вказаного договору 15 липня 2021 року та 29 липня 2021 року Товариством було перераховано грошові кошти у загальній сумі 12000,00 грн ОСОБА_2 на банківську карту НОМЕР_1 (а.с. 12)
З розрахунку заборгованості, складеному ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" вбачається, що ОСОБА_2 було отримано 12000 грн кредитних коштів, внесено на погашення заборгованості – 2066 грн; також, відповідно до вказаного розрахунку заборгованість позичальника становить –25347,20 грн, з яких 11999,64 – тіло кредиту, 13347,56 грн – заборгованість за відсотками (а. с. 129-130).
31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено Додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року, відповідно до якої Договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено в редакції цієї угоди.
Відповідно до п. 2.1 вказаного договору згідно з умовами цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 
За п. 2.3 Договору розмір послуг фактора та надання фінансування клієнту за цим договором за кожен реєстр прав вимоги становить 100 грн, що оплачується клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимог на банківський рахунок фактора, зазначений у відповідному пункті цього договору. 
Пунктом 4.1. договору передбачено, що наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребу.
Відповідно до розділу І зазначеного вище договору:
-кредитний договір – кредитний договір, укладений між Клієнтом та Боржником, права вимоги за яким відступаються;
-право вимоги – означає всі права Клієнта та кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до Боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому;
-реєстр прав вимоги – означає перелік прав вимог до боржників, що відступається за цим Договором.
Відповідно до розрахунку, складеному ТОВ «Таліон плюс» заборгованість відповідача станом на 21 жовтня 2022 року становить 41354,62 грн, з яких 11999,64 – тіло кредиту, 29354,98 грн – заборгованість за відсотками (а.с.131).
20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» відступило прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги(а.с. 16 – 17, 138-141).
На виконання вказаного договору ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплачено ТОВ «Таліон Плюс» 3011843,88 грн (а.с. 150).
21 жовтня 2022 року складено Витяг з Реєстру прав вимоги № 1 до вказаного Договору факторингу, за яким заборгованість відповідача за кредитним договором № 951422364 становить в сумі 41354,62 грн, з яких: 11999,64 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 29354,98 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 18).
29 липня 2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ОСОБА_1 укладено електронний договір № 2311514457/452240, за яким відповідачу надано кредит у розмірі 3200 грн строком на 24 дні зі сплатою 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5 % процентів на добу (а.с. 24)
Відповідно до інформаційної довідки платіжного сервісу «Platon» від 26 січня 2023 року на виконання умов кредитного договору ТОВ «ГОУФІНГОУ» 29 липня 2021 року направлено 3200 грн на картку НОМЕР_2 (а. с. 27).
У подальшому, 19 квітня 2022 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19042022-Г, у відповідності до умов якого останнє набуло права вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – Боржників. Перелік Боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші данні зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною Договору (а.с. 28-29).
В цей же день між вказаними сторонами складено Акт прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 19042022-Г від 19 квітня 2022 року, за яким ТОВ «ГОУФІНГОУ» передав, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло реєстр боржників кількістю 14378, після чого, з урахуванням пункту 1.2. Договору факторингу № 19042022-Г від 19 квітня 2022 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги Заборгованості від Боржників і Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованості (а.с. 30, 142-145).
22 квітня 2023 року на виконання умов договору ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплачено ТОВ «ГОУФІНГОУ» 1384220,75 грн (а.с. 151). 
Відповідно до Реєстру боржників від 19 квітня 2022 року до вказаного Договору факторингу № 19042022-Г ТОВ «ФК «ЄАПБ» передано права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2311514457/452240 в сумі 13240,00 грн, з яких: 3200,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 10040,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 0,00 грн - сума заборгованості за пенею (а.с. 31). 
У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч.1 ст.633 ЦК України).
Відповідно до частини 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Відповідно до приписів ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Тобто із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16.
У справі, що розглядається, позивачем зазначено, що право вимоги до відповідача ОСОБА_2 переходило двічі: від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК ЄАПБ».
Разом з тим, на момент укладення Договору про відступлення права вимоги від 28 листопада 2018 року боргові зобов`язання ОСОБА_2 за Кредитним договором № 951422364 від 15 липня 2021 року ще не існували, відтак і не могли відступатися права кредитора за цим договором. Оскільки на момент укладення договору факторингу зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_2 не виникло, то у первісного кредитора не було право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року та додаткової угоди до неї.
Крім того, на час укладення такого Договору сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином.
Також, пунктом 4.1 Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку. Вказаною формою реєстру прав вимог передбачено, що згідно пункту 1 на умовах Договору клієнт відступає фактору наступні права вимоги до наступних боржників (відповідні права вимоги мають бути вказані у таблиці, що містить такі стовпці: №, ПІБ Боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер та дата кредитного договору, заборгованість по основному боргу (тіло кредитну) (грн.), заборгованість по відсотках (грн.), Загальна заборгованість (грн.), сума фінансування (грн.).
Пунктом 5 вказаної форми передбачено, що даний Реєстр прав вимоги набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, вказаної на його початку та є невід`ємною частиною договору.
Проте такого Реєстру прав вимоги, оформленого відповідного до вказаного додатку, зокрема, підписаного сторонами договору факторингу, позивачем не надано.
Отже, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення Договору відступлення прав вимоги 28 листопада 2018 року не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору.
Спірний кредитний договір укладено 15 липня 2021 року, тобто після укладання договору факторингу № 28/1118-01. 
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції що ТОВ «Таліон Плюс» не набув право вимоги до ОСОБА_3 та в подальшому не міг його відчужувати ТОВ «ФК ЄАПБ».
Оскільки позивач не є належним кредитором, підстави для вирішення питання про стягнення заборгованості за цим кредитним договором на його користь відсутні.
Щодо кредитного договору № 2311514457/452240 від 29 липня 2021 року, то суд виходить з такого.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною 5 статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини 6статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині 1 статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Зважаючи, що договір від 29 липня 2021 року укладено сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладанні правочинів сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, за відсутності належних доказів виконання зобов`язань за спірними договорами судова колегія у цій частині погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .
Між тим, щодо суми стягнення судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
За змістом частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), викладено правові висновки про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Як вбачається з матеріалів справи 29 липня 2021 року між сторонами договору було погоджено строк кредитування 24 днів та розмір відсотковою ставки 2,50% на добу, що загалом складає (3200 х 2,5%) х 24 = 1920 грн.
Між тим, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачу нараховано заборгованість у розмірі 13240,00 грн., з яких: 3200 грн. – основний борг; 10040,00 грн – заборгованість за відсотками, що свідчить про нарахування відсотків поза межами строку кредиту на загальну суму 8120 грн ( 10040,00 грн–1920 грн)
Зважаючи на відсутність підстав для нарахування відсотків після 21 серпня 2021 року, судова колегія вважає, що стягненню підлягає заборгованість у розмірі 3200 + 1920 = 5120 грн, що відповідає умовами кредитного договору.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Отже, рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення суми, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 13240,00 грн до 5120 грн.
Доводи ОСОБА_2 щодо не укладання спірного правочину є необґрунтованими. Доказів відсутності волевиявлення на укладання договорів відповідачем не надано, як і не спростовано факт отримання кредитним коштів. Відомості, що картковий рахунок НОМЕР_2 не належить ОСОБА_2 , також відсутні. Даних, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено шахрайські дії та його персональні дані внесено сторонньою особою матеріали справи не містять. 
Доводи відповідача, що позивач не набув прав вимоги за цим договором спростовуються матеріалами справи. Акти прийому передачі Реєстрів Боржників за Договором Факторингу № 19042022-Г від 19 квітня 2022 року підписано відповідними сторонами та скріплені печатками цих юридичних осіб, вартість договору була сплачена у встановлений договором строк. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При звернення до суду з позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплачено 2684 грн судового збору (а. с. 1).
Зважаючи, що позовні вимоги Банку задоволено частково на 9,38% (5210 /54594,62) х 100%, позивачу має бути компенсовано 251,76 грн (2684 х 9,38%) судового збору.
Від сплати судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 звільнений на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» як інвалід 2 групи.
Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, 90,62% (100% - 9,38%) з позивача на користь держави підлягає стягненню 3648,36 грн (2684 х 90,62 %) х 150% . 
Отже, на підставі частини 10 статті 141 ЦПК України, з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь держави підлягає стягненню 3648,36 грн - 251,76 грн = 3396,60 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року змінити.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 951422364 від 15 липня 2021 року залишити без задоволення.
Зменшити розмір заборгованості за кредитним договором № 2311514457/452240 від 29 липня 2021 року, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» з 13240,00 грн до 5120 (п`ять тисяч сто двадцять) грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (ЄДРПОУ 35625014, місцезнаходження: м. Київ, вулиця Симона Петлюри, 30) на користь держави 3396 (три тисячі триста дев`яносто шість) грн 60 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований

Судді                                                                        О.Ю. Тичкова
       
                                                                               В.Б. Яцина