ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                     
 
19 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 404/6710/21
провадження № 61-15289св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ситнік О. М. 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Фортечний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Дніпро), Кропивницька міська рада
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Швець Роман Юрійович, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда 
від 22 травня 2023 року у складі судді Мохонько В. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 вересня 2023 року у складі колегії суддів Голованя А. М., Письменного О. А., Чельник О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , треті особи: Фортечний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Кропивницька міська рада, про оспорювання батьківства.
В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько  ОСОБА_4 . Після смерті батька позивач весь час проживав разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_5 , яка потребувала постійного піклування та догляду, до дня смерті. Після смерті матері відкрилась спадщина - квартира АДРЕСА_1 . Позивач є спадкоємцем всього майна за законом після смерті батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 
23 вересня 2020 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батьків, однак з отриманого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності позивачу стало відомо про те, що приватним нотаріусом міського нотаріального округу Звіздун Н. К. здійснено державну реєстрацію права власності на спадкове майно за сином позивача ОСОБА_3 , який є спадкоємцем другої черги. Позивач не відмовлявся від спадщини.
Оскільки нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) чітко передбачено, що спадкоємцями за законом є лише родичі, позивач звернувся до суду із позовом про виключення відомостей про нього як про батька ОСОБА_3 .
Позивач вказував, що факт його батьківства відносно ОСОБА_3 спростовується тим, що група крові сина є відмінною від групи крові його та колишньої дружини ОСОБА_2 .
Посилаючись на зазначені обставини, просив виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 , як батька, з актового запису від 06 березня 
2000 року № 18 про народження ОСОБА_3 , внесеного Новенською селищною радою міста Кіровограда, зобов`язати відділ реєстрації актів цивільного стану Фортечного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції             (м. Дніпро) внести зміни в актовий запис у книзі актів громадянського стану про народження ОСОБА_3 , видати нове свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_3 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2023 року, яке залишено без змін постановою Кропивницького апеляційного суду 
від 26 вересня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність належних доказів на підтвердження позовних вимог. Приймаючи до уваги, що основним джерелом доказів у даній категорії справ є обов`язкове проведення судової медичної експертизи генома ДНК людини, та саме експертний висновок є належним доказом по справі і підставою для виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. 
Крім того, однією з підстав для відмови у  задоволенні позову, суди зазначили про те, що існування відомостей про батька в актовому записі про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на час звернення позивача до суду досяг повноліття, не приводить до порушення прав особи, яка записана батьком дитини.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Швець Р. Ю. , шляхом поштового зв`язку направив до Верховного Судукасаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда 
від 22 травня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду 
від 26 вересня 2023 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Підставою касаційного оскарження зазначав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду  від 14 липня 2021 року у справі № 902/834/20, від 13 серпня 2021 року у справі № 917/1196/19, від 30 вересня 2021 року у справі 
№ 927/110/18, від 23 грудня 2021 року у  справі № 5015/45/10, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Позивач зазначив, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суди не дослідили зібрані у справі докази, не встановили обставин, що мають суттєве значення, постановили рішення на підставі недопустимих доказів. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
14 лютого 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що наразі в суді розглядається справа 
№ 404/7153/20 щодо скасування державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину № 162, виданого 28 квітня 2020 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (и. Дніпро) Звіздун Н. К. на ім`я ОСОБА_3 та визнання незаконним його видачі останньому.
Отже, у разі задоволення позову про виключення запису його як батька, позивач у справі №404/7153/20 доведе, що ОСОБА_3 не належить до кола спадкоємців, а тому неправомірно успадкував належне ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є батьками позивача, майно. 
При цьому позивач зазначив, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, якщо висновок експерта не може змінити інші засоби доказування.  Так, якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи. 
З урахуванням наведеного, суди не були позбавлені можливості призначити експертизу з власної ініціативи для з`ясування питання, що потребує спеціальних знань.
Отже, неподання позивачем клопотання про призначення судово - генетичної експертизи не є підставою для відмови у позові. 
Крім того, в даному випадку відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, коли метою оспорювання батьківства є не лише відмова сплачувати аліменти, як вказує судова практика, а як в даному випадку усунення від права на спадкування. 
Отже, існує питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. 
Також позивач посилався на те, що стаття 56 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР (далі - КпШС), яка діяла на час виникнення правовідносин, не обмежувала право звернення до суду з вимогою щодо оспорення батьківства відносно дитини, яка досягла повноліття. В даному випадку досягнення повноліття ОСОБА_3 не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Позиція інших учасників справи
29 січня 2024 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Звіздун А. М., звернулися до Верховного Суду засобами поштового зв`язку із відзивом на касаційну скаргу, в якому просили касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 вересня 2023 року залишити без змін.
Фактичні обставини, встановлені судами
Суди встановили, що згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу від 12 липня 1997 року № 456, виданого Кіровським РАГСом м. Кіровограда, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 12 липня 1997 року зареєстрували шлюб.
ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кіровограді Кіровоградської області, про що 06 березня 2000 року Новенською селищною радою 
м. Кіровограда складений актовий запис № 18. В свідоцтві про народження  від 06 березня 2000 року серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 зазначені: «батько» ОСОБА_1 , «мати» ОСОБА_2 .
Як вбачається зі змісту акта про народження від 06 березня 2000 року № 18, свідоцтво про народження ОСОБА_3 видано за заявою ОСОБА_1 .
Підставою запису відомостей про батька дитини ОСОБА_3 є свідоцтво про укладення шлюбу від 12 липня 1997 року № 456, видане Кіровським РАГС 
м. Кіровограда.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, у частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи  відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року         № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (стаття 7).
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі          № 753/7478/18 та від 30 листопада 2023 року у справі № 161/10712/21 .
Суди першої та апеляційної інстанції, встановивши, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, обґрунтовано застосували до них норми 
КпШС, чинні на час їх виникнення.
Такий висновок судів є правильним та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 17 вересня 2018 року у справі № 757/36468/16-ц, від 19 грудня 2018 року у справі № 336/2362/16-ц,                 від 20 жовтня 2021 року у справі № 473/1343/18, від 22 червня 2022 року у справі № 334/1998/18.
Згідно зі статтею 52 КпШС походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків.
Статтею 54 КпШС визначено, що батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них.
Відповідно до статті 56 КпШС особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня         1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до 
статті 56 КпШС в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Проте в будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред`явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини.
Беззаперечним доказом для визнання чи спростування батьківства у судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
У частині другій статті 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Предметом доказування у цій справі є встановлення факту біологічної спорідненості ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Способом забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.
Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням норм ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Судово-медичні експертизи і дослідження з використанням ДНК-аналізу проводяться відповідно до Правил проведення судово-медичних експертиз у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи і виконуються лікарями та судово-медичними експертами-імунологами. 
При проведенні експертних досліджень застосовуються Методичні рекомендації «Використання ДНК аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей)», які розроблені фахівцями Національної бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України. Згідно із пунктом 3 Методичних рекомендацій батьківство вважається доведеним, якщо його ймовірність складає не менше 99,99%.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що наразі ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (див. наприклад рішення ЄСПЛ у справі «Kalacheva v. russian federation» № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Крім того ЄСПЛ у справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява 
№ 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року)  звертав увагу, що хоча найважливіше завдання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) це захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (див. справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikulic v. Croatia, № 53176/99) та справу «С. Х. та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00).
Окрім того, повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), № 25057/11).
Аналіз вищезазначених рішень ЄСПЛ та норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що суд не може допускати свавільного втручання у право дитини на повагу до приватного життя шляхом безпідставних (довільних) змін відомостей про її батьків.
Беззаперечним доказом для визнання чи спростування батьківства у судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, позивач не скористався своїм правом щодо призначення такої експертизи для підтвердження або спростування його кровного споріднення із ОСОБА_3 , враховуючи ту обставину, що останній під час розгляду справи користувався правовою допомогою, залучивши адвоката Швеця Р. Ю. для представництва його інтересів в суді.  
Стосовно доводів позивача, викладених у касаційній скарзі про те, що відповідна експертиза повинна призначатись за ініціативою суду, Верховний Суд вважає їх безпідставними.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, суть якого розкрита у статті 12 ЦПК України.
Зокрема, вказаною статтею передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип змагальності передбачає, зокрема і те, що суд у розгляді справи займає позицію об`єктивного та неупередженого арбітра, не збирає докази, а лише оцінює ті, що надані сторонами. Принцип змагальності є складовою справедливого судового розгляду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), що також включає принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі, диспозитивності та розумності строку.
Отже, за принципом змагальності, збір та підготовка фактичного матеріалу (доказів), необхідних для вирішення спору між сторонами покладається саме на сторони, суд лише оцінює надані учасниками справи докази, проте сам їх не збирає.
Тож можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Спір у цій справі не відноситься до категорії справ, де суд зобов`язаний за власною ініціативою збирати докази.
У касаційній скарзі позивач, зазначаючи про  те, що суд не позбавлений можливості з власної ініціативи призначити експертизу для з`ясування питання, що потребує спеціальних знань, посилається на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №5015/45/11(914/1919/20), однак такі посилання є безпідставними.
Верховний Суд у вказаній постанові дійшов наступних висновків: «якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи».
Разом з тим, із доказів в матеріалах справи наявні свідоцтво про народження ОСОБА_3 та документи на підтвердження спільного проживання позивача разом з матір`ю ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , які не є між собою суперечливими. 
Будь-яких доказів, які б підтверджували відсутність кровного споріднення з ОСОБА_3 позивачем не надано.
Фактично позивач  пропонує суду ухвалити рішення про задоволення вимог щодо оспорювання батьківства, керуючись лише його доводами, викладеними в позовній заяві щодо відмінності групи крові дитини та її батьків.
Доводи позивача про те, що він не є біологічним батьком ОСОБА_3 по суті ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджені належними та допустимими доказами.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що беззаперечним доказом для визнання чи спростування батьківства у судовому порядку може бути висновок             судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Верховний Суд відхиляє доводи позивача про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків, викладених у постановах у постановах Верховного Суду  від 20 вересня 2021 року у справі 
№ 206/3473/20, від 12 жовтня 2021 року у справі № 953/8112/20, від 17 червня 2021 року у справі № 484/1626/20 та від 13 березня 2020 року у справі 
№ 314/2550/17, оскільки правові висновки у зазначених справах, предметом розгляду яких також було визначення додаткового строку для прийняття спадщини, сформульовані за інших обставин ніж у справі, що переглядається. Вказані висновки не суперечать висновкам, зробленим судом першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.
Доводи заявника про відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, коли метою оспорювання батьківства є не лише відмова сплачувати аліменти, а усунення від права на спадкування, не заслуговують на увагу.
Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник не наводить обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами обставин справи, як і не наводить мотивованого обґрунтування того, як саме висновок щодо застосування норм процесуального права вплине на висновки судів, викладені в оскаржених судових рішеннях.
З огляду на недоведення заявником наявності підстав для формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, суд відхиляє такі доводи позивача.
Отже, Верховний Суд, враховуючи встановлені судами обставини, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не надав беззаперечних доказів на підтвердження відсутності кровного споріднення між ним та ОСОБА_3 .
Доводи касаційної скарги про те, що суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідили зібрані у справі докази, не встановили обставини, що мають суттєве значення, постановили рішення на підставі недопустимих доказів, колегія суддів до уваги не бере у зв`язку з їх недоведеністю.
Щодо доводів позивача про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, Верховний суд зазначає таке.
Норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. У розділі VII «Прикінцеві положення» СК України законодавець не передбачив правил, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Тому заборона, запроваджена частиною третьою статті 136 СК України, щодо неприпустимості оспорювання батьківства після досягнення дитиною повноліття, не має зворотної дії в часі. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до ІНФОРМАЦІЯ_3 , то при його оспоренні застосовуються відповідні норми КпШС.
Оскільки запис про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вчинений 06 березня 2000 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні норми КпШС (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Кодекс про шлюб та сім`ю передбачав презумпцію про те, що батьком дитини жінки, яка перебуває у шлюбі, є не хтось інший, а її чоловік, та допускав оспорювання запису як батька дитини для виправлення можливих помилок. В інтересах дитини стаття 56 КпШС встановлювала нетривалий, а саме річний, строк для оспорювання вказаного запису. КпШС не містив норму про заборону оспорювання актового запису після досягнення дитиною повноліття.
Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2023 року у справі                           № 161/10712/21 зазначив, що по своїй суті позов особи, яка записана як батько, про оспорення запису в книзі записів народжень є негативним, у цьому позові позивач стверджує, що в нього відсутні батьківські обов`язки. За допомогою такого позову відбувається захист приватного інтересу та «приватного життя» чоловіка згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності. Тому апеляційний суд зробив неправильний висновок про відсутність порушеного інтересу позивача.
За таких обставин суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх недоведеності та ненадання належних, допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, однак помилились з мотивами відмови з підстав досягнення ОСОБА_3 на час звернення позивача до суду з цим позовом повноліття, що не призводить до порушення прав останнього. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій повно, норми матеріального права судами застосовані також правильно, однак суди помились з однією з підстав для відмови у задоволенні позову про оспорювання батьківства, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - зміні з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови, в іншій частині - залишенню без змін.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд враховує те, що у справі судами надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних по суті висновків щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак помилково визначили один з мотивів такої відмови, оскаржувані судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК Українипередбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд змінює рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду виключно в частинах їх мотивів, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Швець Роман Юрійович, задовольнити частково.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 вересня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда 
від 22 травня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду 
від 26 вересня 2023 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          І. М. Фаловська
 
Судді                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                          
                                                                                                            Є. В. Петров
                                                                                                         
                                                                                                            О. М. Ситнік
 
                                                                                                            В. В. Сердюк