Справа № 466/2833/24                                Головуючий у 1 інстанції:  Едер П. Т. 
Провадження № 22-ц/811/3227/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 січня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Ковальчука Ю.П. 
з участю: представника ФОП ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 про визнанняформулювання причин звільнення згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин невірною; зміну формулювання причин звільнення, вказавши формулювання звільнення ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; стягнення моральної шкоди та зобов`язання видати трудову книжку зі зміненою підставою звільнення.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що працювала на посаді перукаря у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (салон краси «Valentino»). Наказом № 6 від 15 грудня 2023 року її звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини, однак вона не згідна з підставами звільнення. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї загострилася алергія, викликана хімічними препаратами, які вона використовує в роботі, у зв`язку з чим вона звернулася до лікаря, попередивши про це директора салону. Оскільки після огляду лікарем та встановлення діагнозу їй суворо заборонено продовжувати працювати з клеями, фарбниками та іншими речовинами, що викликають алергію, вона вирішила звільнитися з роботи за власним бажанням. 15 грудня 2023 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, один примірник якої залишила директорові салону, а інший надіслала поштою, однак незважаючи на це, її звільнено за прогул без поважної причини відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи те, що таке формулювання причин звільнення не відповідає фактичним обставинам та перешкоджатиме подальшому працевлаштуванню діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 5000 грн.
З наведених підстав просить:
- визнати формулювання причин звільнення ОСОБА_3 згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин невірною;
- змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_3 , вказавши формулювання звільнення – ст. 38 КЗпП України за власним бажанням;
- стягнути з фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоди в розмірі 5000 грн. та судові витрати;
- видати  ОСОБА_3 трудову книжку зі зміненою підставою звільнення;
- поновити ОСОБА_3 строк на оскарження причин звільнення.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про зміну підстави звільнення – відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_3  – ОСОБА_4 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт покликається на те, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальною обставиною для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності працівника, однак суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наданим доказам, які свідчать про поважність відсутності  ОСОБА_3 на робочому місці 15 грудня 2024 року. Оскільки працівник з медичними протипоказаннями не може здійснювати трудову функцію та працювати з хімічними речовинами, які використовує відповідач, подання заяви про звільнення за власним бажанням із зазначеними підставами передбачає негайне звільнення працівника. Праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави у встановлений законом строк. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок. Вирішуючи спір щодо зміни підстав звільнення, суд першої інстанції не з`ясовував, чи витребував роботодавець у  ОСОБА_3 письмове пояснення щодо причин її відсутності на робочому місці та чи ознайомлював з наказом про звільнення під особистий підпис. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ФОП ОСОБА_1 – ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Позивачка ОСОБА_3 , її представник ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. 
Представник ОСОБА_3  – ОСОБА_4 звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з захворюванням та перебуванням на лікарняному з 24.01.2025 року.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
Враховуючи те, що учасники справи належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, явка в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, у справі достатньо матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, не відкладаючи розгляду справи, доводи щодо незаконності та не обґрунтованості оскаржуваного рішення суду зазначені апелянтом в апеляційній скарзі, відтак колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, у зв`язку з чим клопотання представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що у випадку зазначення працівником і роботодавцем різних обставин звільнення: за власним бажанням і прогул, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення, належним способом захисту прав позивачки у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування. Крім цього позовна заява фактично містить вимогу про зміну підстав звільнення, а не про зміну формулювання причин звільнення. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Із записів у трудовій книжці НОМЕР_1 судом першої інстанції встановлено, що 19 квітня 2023 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду перукаря (перукар - модельєр), наказ № 2 ВК від 18.04.2023.
Наказом № 6 від 15.12.2023 року ОСОБА_3 звільнена з вищевказаної займаної посади на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗПП України за прогул без поважної причини.
Відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 15 грудня 2023 року з 9:00 год. по 18:00 год. підтверджується актом №1, підписаним ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , відсутність на роботі протягом дня 15.12.2023 року позивачка не заперечує, однак вважає що була відсутня на роботі 15.12.2023 року з поважних причин.
Згідно письмової консультації лікаря – алерголога ТОВ «Лікарня Експерт» -   ОСОБА_3 15.12.2023 зверталась за консультацією з приводу нежиті, закладення горла, болі голови, чхання, однак листок непрацездатності не видавався, повторна консультація не призначалась.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 покликається на те, що відповідач звільнив її за прогул, хоча вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, а відтак вважає, що повинна бути звільнена за власним бажанням, у зв`язку з чим просить суд визнати невірним формулювання причин звільнення позивачки за прогул без поважних причин та змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням, а не за прогул.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
За змістом частини 1 статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підстави припинення трудового договору визначені у ст. 36 КЗпП України, серед яких, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).
Статтею 38 КЗпП України визначено підстави для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Як вбачається з поштового повідомлення та опису відправлення, ОСОБА_3 відправила рекомендованим листом заяву та лікарський висновок лише 18.12.2023 року, тобто після звільнення яке мало місце 15.12.2023.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка покликалася на те, що 15.12.2023 року особисто подала ФОП ОСОБА_1 заяву про звільнення за власним бажанням, однак, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження подання такої заяви саме 15.12.2023 року.
Відповідач, її представник ОСОБА_2 категорично заперечили подання ОСОБА_3 зави про звільнення за власним бажанням саме 15.12.2023 року. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що докази звернення працівника ОСОБА_3 до роботодавця ФОП ОСОБА_1 із заявою про звільнення саме 15.12.2023 відсутні.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про зміну формулювання причин звільнення, колегія суддів зазначає про те, що з позовними вимогами про незаконність звільнення за прогул, про незаконність та скасування наказу № 6 від 15.12.2023 року, у якому зазначена причина звільнення позивачки з роботи на підставі ч. 1 п.4 ст. 40 КЗПП України за прогул, не зверталася, а відтак такий є чинним.
Саме в наказі № 6 від 15.12.2023 року, який ОСОБА_3 не оскаржує, а відтак з таким погоджується, зазначена підстава її звільнення саме за прогул, і на підставі саме цього наказу роботодавцем вчинено запис про звільнення із зазначенням підстави звільнення - за прогул.
Колегія суддів вважає, що оскільки позивачка наказ №6 від 15.12.2023 року про звільнення за прогул не оскаржує, то відсутні підстави перевіряти його законність та обґрунтованість, правомірність застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді звільнення за прогул, перевіряти, чи дійсно вона була відсутня на роботі 15.12.2023 року з поважних причин, чи дотримано роботодавцем порядку застосування дисциплінарного стягнення.
Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Що стосується тверджень позивачки про те, що вона 15.12.2023 року подала заяву про звільнення за власним бажанням, а відтак ФОП ОСОБА_1 повинна була звільнити її за власним бажанням, то такі не спростовують висновків суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, оскільки звільнення за власним бажанням в день подачі заяви є можливим лише за згодою роботодавця, а в іншому випадку стаття 38 КЗпП України передбачає, що працівник повинен попередити роботодавця про звільнення за власним бажанням за два тижні, що позивачкою не було зроблено.
Матеріали справи не містять копії заяви ОСОБА_3 із зазначенням дати її написання, та дати, з якої позивачка мала намір припинити трудові обов`язки.
Визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та роботодавцем.
Навіть за умови подання позивачкою заяви про звільнення 15.12.2023 року із зазначенням дати звільнення 15.12.2023 року, без взаємної домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення в день подання такої заяви чи з дати звільнення, зазначеної в заяві про звільнення, залишення працівником робочого місця та відсутність на роботі в цей день без поважних причин, є неправомірною та вважається прогулом. 
Згідно з ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі орган який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до роз`яснень пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка, не оспорюючи наказ № 6 від 15.12.2023 року, яким вона була звільнена з посади на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗПП України за прогул без поважної причини, просить визнати невірним формулювання причин звільнення за прогул без поважних причин та змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання звільнення за власним бажанням (частина перша статті 38 КЗпП України).
Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 січня 2020 року у справі №524/679/19 вказав, що «у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: власне бажання та прогул, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування».
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.
З огляду на вищенаведене та з врахуванням того, що ФОП ОСОБА_1 не пов`язувала звільнення ОСОБА_3 з роботи за власним бажанням, то відсутні підстави вважати, що вона помилилася у формулюванні причин звільнення позивачки.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що заявлені позивачкою позовні вимоги свідчать про те, що вона, посилаючись на положення статті 235 КЗпП України, просить змінити не формулювання причини звільнення відповідачів, а його підстави: із «звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважної причини) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: власне бажання чи прогул, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. 
Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, однак позивачкою позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 6 від 15.12.2023 року, яким її звільнено за прогул, не пред`являлися, а відтак доводи позивачки про неправомірність її звільнення за прогул, порушення порядку застосування дисциплінарного стягнення, судом першої інстанції не досліджувалися і не перевірялися.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який підставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання формулювання причин звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин невірною; про зміну формулювання звільнення ОСОБА_3 , вказавши формулювання звільнення – ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; про видачу  ОСОБА_3 трудової книжки зі зміненою підставою звільнення.
Позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 обгрунтовує поведінкою (вчинком) ФОП ОСОБА_1 , через що позивачка перебуває у пригніченому стані, не може працевлаштуватися, змушена періодично лікуватися.
Враховуючи вищезазначені обґрунтування позивачкою позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції підставо відмовив в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, оскільки дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 про визнання формулювання причин звільнення ОСОБА_3 згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин невірною; про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_3 , вказавши формулювання звільнення – ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; про видачу  ОСОБА_3 трудової книжки зі зміненою підставою звільнення, а також з підстав недоведеності позивачкою належними та допустимими доказами завдання їй моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
        Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2024 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 04.02.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк