П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/20311/24	

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частина НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі № 420/20311/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, –
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом у якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_2 ; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за не проведення своєчасного повного розрахунку, а саме з 18.01.2020 по 05.06.2024 відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що виплата грошового забезпечення позивачки за період з 01.01.2016 по 17.01.2020 проведена у повному обсязі лише 06.06.2024, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 Кодексу законів про працю України. При цьому, факт проведення виплати грошового забезпечення саме 06.06.2024 підтверджено документально, та станом на день звільнення позивач мала право на їх виплату. Позивач, вказавши на розрахунки, з врахуванням принципу справедливості та співмірності вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 172 532,97 грн.
04.07.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача. Відповідач вказав, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Отже, станом на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.01.2020 № 12 позивач погодила проведення з ним усіх необхідних розрахунків та відповідно не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. Як вказав відповідач, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Також, прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статей 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Відтак, як вказав відповідач, у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до військової частини НОМЕР_1 – відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
08.07.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив у якій представник зазначив, що не погоджується із відзивом відповідача. Зокрема, наголосивши, що враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних до виплати сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, є обґрунтованим застосування до спірних правовідносин норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 12.09.2024 у справі № 420/20311/24 адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив частково. 
Визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування і виплати середнього грошового забезпечення за затримку повного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні.
Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 18.01.2020 (з урахуванням обмеження строку стягнення середнього заробітку шістьма місяцями) у розмірі 31 018,72 грн(тридцять одна тисяча вісімнадцять гривень 72 копійки).
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції без проведення арифметичних підрахувань (суми заборгованості, період затримки) необґрунтовано стягнув з відповідача суму середньомісячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі лише 31 018,72 грн;
- інші доводи відтворюють зміст позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву.
Не погоджуючись з даним рішенням суду представник Військової частини НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що станом на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.01.2020 № 12 позивачка погодила проведення з ним усіх необхідних розрахунків та відповідно не оскаржувала своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення;
- оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку, відсутні. Аналогічна правова позиція щодо незастосування статті 117 КЗпП України до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №940/1532/18 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15.
- інші доводи відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 03.12.2024 витребував у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчену копію довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці, що передують місяцю звільнення згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати.
На виконання ухвали від 03.12.2024 відповідач надав до апеляційного суду належним чином засвідчену копію довідки № 1368 від 04.12.2024 про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці, що передують місяцю звільнення.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) проходила у військовій частині НОМЕР_1 та наказом №12 від 17.01.2020 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 17.01.2020.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2024 по справі №420/28376/23 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено; рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.01.2024 у справі №420/28376/23 скасовано в частині позовних вимог щодо нарахування і виплатити на користь ОСОБА_3 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.12.2018 та здійсненого розподілу судових витрат; прийнято у вказаній частині нове судове рішення;позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_3 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 17.01.2020 (індексації різниці) з урахуванням абз. 3, 4, 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_3 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 17.01.2020 з урахуванням абз. 3, 4, 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003.
На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2024 по справі №420/28376/23, відповідачем 05.06.2024 нараховано позивачу 172 532,97 грн.
Позивач, вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність не провівши нарахування середнього грошового забезпечення за затримку повного розрахунку за період з 18.01.2020 по 05.06.2024 відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Поставною КМУ від 08.02.1995 № 100, звернувся до суду із цим позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 19.07.2022 законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.
На підставі вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховував висновки Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, у правовідносинах з аналогічним предметом спору та періодом виникнення спірних правовідносин. У цій справі ВС дійшов висновку про необхідність застосування статті 117 КЗпП України в редакції згідно із Законом № 2352-ІХ, яка діяла на дату звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд зазначив, що в даному випадку правовідносини щодо розрахунку при звільненні закінчились виплатою відповідачем позивачу заборгованості. Тобто такий розрахунок відбувся в період дії поточної редакції ст. 117 КЗпП України.
Суд також врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Тому оцінюючи у сукупності обставини у справі та практику Верховного Суду, суд першої інстанції виснував, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є сума у розмірі 31 018,72грн (184 дні *168,58грн), яка належить стягненню на користь позивача.
Колегія суддів частково не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Частинами 1, 4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачці (у зв`язку з виключенням зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення) індексації грошового забезпечення на загальну суму 172 532,97 грн.
На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2024 по справі №420/28376/23, відповідачем 05.06.2024 нараховано позивачу індексацію у розмірі 172 532,97 грн.
Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17.
Відповідно до ст.116 КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч.2 ст.117 КЗпП України).
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
У своїй постанові від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22 Верховний Суд сформував наступну правову позицію.
Редакція статті 117 КЗпП України (викладена відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Як вже зазначалось з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.
Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 18.01.2020 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 05.06.2024.
У період з 18.01.2020 по 18.07.2022 включно (набрання чинності Законом № 2352-ІХ) слід застосовувати редакцію статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду застосовним є принцип співмірності.
Водночас у період з 19.07.2022 по 05.06.2024 застосуванню підлягає вже нині чинна редакція статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 та у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22.
Так, визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, який підлягає виплаті колегія суддів виходить з таких міркувань.
Згідно з наданої до апеляційного суду довідки Військової частини НОМЕР_1 від 04.12.2024 № 1368 грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці, що передують місяцю звільнення складало у листопаді 2019 року - 11283,80 грн , грудні 2019 року - 11283,80 грн. Так, середньоденне грошове забезпечення позивачки складає – 369, 96 грн (22567,60/61).
Що ж стосується періоду затримки, враховуючи наведені висновки суду апеляційної інстанції, період затримки розрахунку при звільненні в період з 18.01.2020 по 18.07.2022 включно складає – 913 днів. А з урахуванням наведеного вище розміру середньоденного заробітку, середній заробіток за даний період складає – 337 773,48 грн. 
У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Зокрема, при вирішенні справи колегія суддів вважає за необхідне встановити істотність частки невиплаченої суми 172 532,97 грн (на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2024 по справі №420/28376/23) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 18.01.2020 по 18.07.2022 становить 51,07 % (172 532,97 грн / 337 773,48 грн * 100%).
Виходячи з принципу пропорційності, на корить позивача (за період з 18.01.2020 по 18.07.2022) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 172 500, 92 грн., (51,07% від 337 773,48 грн).
Разом з тим, період стягнення з 19.07.2022 по 05.06.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на корить позивача (за період з 19.07.2022 по 19.01.2023) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 68 072,64 грн (369,96 грн *184 днів).
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правової позиції Верховного Суду щодо співмірності, колегія судів вважає, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 240 573,56 грн (172 500, 92 грн + 68 072,64 грн).
В основі аргументації апеляційної скарги відповідача лежить те, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку відсутні.
Надаючи оцінку вказаним твердженням відповідача колегія суддів виходить з таких міркувань.
У постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо остаточний розрахунок відбувся на підставі виконання судового рішення. 
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, зокрема, зазначено, що: «Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування визначеного та виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме із цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточного розрахунку з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем і колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (отже, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.12.2024 року по справі № 160/20805/22.
Отже, означені доводи відповідача колегія суддів вважає безпідставними.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на викладене, є помилковими висновки суду першої інстанції про стягнення на користь позивачки пропорційно визначеної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31 018,72 грн.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, проте помилково дійщов висновку в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка має бути виплачена позивачу, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частина НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі № 420/20311/24 – змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення у новій редакції:
«Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 18.01.2020 по 05.06.2024 у розмірі 240 573,56 грн (двісті сорок тисяч п`ятсот сімдесят три гривні п`ятдесят шість копійок)».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 у справі № 420/20311/24 – залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	С.Д. Домусчі    Г.В. Семенюк