ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 199/9921/22
провадження № 61-7825св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - Перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області,
відповідачі: ОСОБА_1 , Дочірнє підприємство «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року у складі судді Авраменка А. М., додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року у складі судді Авраменка А. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Лопатіної М. Ю., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2022 року Перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області звернувся до суду 
з позовом до ОСОБА_1 , Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ДП «Ілліч-Агро Донбас») про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди.
 
Позов мотивовано тим, що 10 грудня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державний реєстратор юридичного департаменту Маріупольської міської ради Іщук Н. Ф. зареєструвала право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 1421786600:03:000:1153, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів, номер запису про державну реєстрацію права власності 34577571. 
 
Підставою для державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку став наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (далі - ГУ Держгеокадастру) від 01 жовтня 2019 року № 4823-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення». 
 
Разом з тим відповідно до наданої ГУ Держгеокадастру копії наказу із аналогічними реквізитами (номером та датою прийняття) вказаним наказом насправді надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, яка розташована на території Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів. 
 
Крім того, наказом ГУ Держгеокадастру від 22 жовтня 2019 року № 5402-СГ відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області з кадастровим номером 1421786600:03:000:1153 та наданні цієї земельної ділянки у власність. 
 
Таким чином, позивач стверджував, що державою ніколи не приймалось рішення про відчуження спірної земельної ділянки, а тому вона вибула 
з державної власності поза її волею. 
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначена земельна ділянка на підставі договору оренди землі від 18 грудня 2019 року передана ОСОБА_1 в оренду ДП «Ілліч-Агро Донбас» строком на 10 років. 
 
З огляду на зазначене прокурор просив витребувати у ОСОБА_1 
і ДП «Ілліч-Агро Донбас» на користь Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1421786600:03:000:1153, площею 2,00 га, що розташована на території територіальної громади Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області, і скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки за ДП «Ілліч-Агро Донбас», припинивши таке право.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався презумпцією правомірності набуття права власності та тим, що позивач не надав доказів, які б підтверджували підробку документів, на підставі яких ОСОБА_1 було надано земельну ділянку у власність.
 
Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року стягнено з Донецької обласної прокуратури на користь ДП «Ілліч-Агро Донбас» судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
 
Вирішуючи питання судових витрат, суд першої інстанції, керуючись статями 133, 137 ЦПК України, врахував, що визначений адвокатом Сіріньок О. М. розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді 
є співмірним із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, витраченим нею часом, участю адвоката у судових засіданнях.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури залишено без задоволення.
 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 
05 грудня 2023 року і додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
23 травня 2024 року заступник керівника Донецької обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 
2023 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та відмовити в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що вибуття спірної земельної ділянки 
з державної власності сталося поза волею власника. Суди попередніх інстанцій проігнорували передбачені законом докази, а саме наданий 
ГУ Держгеокадастру наказ від 01 жовтня 2019 року № 4823-СГ, яким 
ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, яка розташована на території Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів, для ведення особистого селянського господарства; інформацію ГУ Держгеокадастру про те, що воно не приймало наказ від 01 жовтня 2019 року № 4823-СГ щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_1 ; наданий ГУ Держгеокадастру наказ від 22 жовтня 
2019 року № 5402-СГ, яким ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проєкту землеустрою та наданні земельної ділянки у власність.
 
Вказує, що прокурор у суді заявляв про потребу у дослідженні електронної реєстраційної справи у Реєстрі речових прав на нерухоме майно та системи електронного документообігу органів Держгеокадастру «ДОК ПРОФ», проте вказане клопотання позивача з метою з`ясування дійсного змісту оспорюваного наказу суд необґрунтовано відхилив. Вказує, що всі накази ГУ Держгеокадастру обов`язково реєструються в системі електронного документообігу «ДОК ПРОФ» та існують як електронні документи, проте у системі «ДОК ПРОФ» є тільки один наказ ГУ Держгеокадастру від 01 жовтня 2019 року № 4823-СГ, а саме наказ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», яким 
ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки. Інших наказів 
ГУ Держгеокадастру від 01 жовтня 2019 року № 4823-СГ у системі «ДОК ПРОФ» немає.
 
Відповідач не виявляв значного інтересу у цій справі, обмежився лише поданням відзиву на позовну заяву, у якому взагалі не викладено обставин отримання ним землі у власність.
 
Судами зроблено висновок про преюдиційність реєстрації права власності всупереч постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі 
№ 522/3999/23, де зазначено, що реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності 
з фактом його державної реєстрації.
 
Відсутність вироку щодо підробки документів не може бути підставою для відмови в позові. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі 
№ 522/3999/23, від 05 квітня 2023 року у справі № 139/997/21, 
від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Аргументи інших учасників справи
 
05 липня і 15 липня 2024 року представник ДП «Ілліч-Агро Донбас» - 
Сіріньок О. М. подала до Верховного Суду відзиви, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 
2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 
2024 року - без змін.
 
Відзиви мотивовано тим, що прокурор не довів належними доказами те, що під час отримання відповідачем земельної ділянки у власність ним було порушено порядок безоплатної приватизації, передбачений статтею 118 ЗК України.  Прокурор не довів, що висновки судів попередніх інстанцій суперечать висновкам Верховного Суду, на які він посилається. Доводи заявника зводяться до необхідності переоцінки доказів Верховним Судом.
 
19 липня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 
2023 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року - без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що дії державного органу не свідчать про відсутність волі щодо прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність 
в межах процедури приватизації. Суди не допустили порушення статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи» та правильно оцінили надані прокурором докази. Суди правомірно не взяли до уваги копію наказу про відмову, як належний, достатній та достовірний доказ, а дії ГУ Держгеокадастру свідчать про порушення ним законодавства в процесі приватизації земельної ділянки. У справі були враховані як норми земельного законодавства, так 
і принципи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки потреба виправити допущену раніше помилку державного органу не повинна здійснюватись за рахунок відповідача.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.
 
02 серпня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

 

 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
16 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру із клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га ріллі, у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області.
 
Наказом ГУ Держгеокадастру від 19 липня 2019 року № 3414-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.
 
10 вересня 2019 року відділом у Нікольському району ГУ Держгеокадастру здійснено державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 23 липня 2019 року, складеного ТОВ «Центр експертно-геодезичного забезпечення». Спірній земельній присвоєно кадастровий номер 1421786600:03:000:1153, визначено площу - 2,00 га та цільове призначення - ведення особистого селянського господарства.
 
01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру із клопотанням про затвердження «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають 
у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області, за межами населених пунктів» та передання йому у власність земельної ділянки, кадастровий номер 1421786600:03:000:1153, площею 2,00 га (рілля), із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває 
у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області, за межами населених пунктів.
 
Наказом ГУ Держгеокадастру від 01 жовтня 2019 року № 4823-СГ надано ОСОБА_1 безоплатно у власність зазначену земельну ділянку.
 
10 грудня 2019 року державний реєстратор юридичного департаменту Маріупольської міської ради Іщук Н. Ф. здійснила державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 . Підставою зазначено наказ ГУ Держгеокадастру від 01 жовтня 2019 року № 4823-СГ.
 
18 грудня 2019 року між ОСОБА_1 і ДП «Ілліч-Агро Донбас» укладено договір оренди землі № 633, за умовами якого ОСОБА_1 передав ДП «Ілліч-Агро Донбас» в оренду на 10 років спірну земельну ділянку. 20 грудня 2019 року відбулась державна реєстрація за ДП «Ілліч-Агро Донбас» права оренди спірної земельної ділянки на підставі зазначеного договору.
 
При зверненні до суду на обґрунтування позовних вимог позивач посилався на підроблення наказу від 01 жовтня 2019 року № 4823-СГ, який стосується ОСОБА_1 , та, посилаючись на надану ГУ Держгеокадастру  копію наказу 
з аналогічними реквізитами, номером та датою (наказ від 01 жовтня 
2019 року № 4823-СГ «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою»), стверджував, що цим наказом іншій особі, ОСОБА_2 , надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)).
 
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).
 
Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи 
є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі 
№ 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) сформульовано правовий висновок про те, що, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України в поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи виснувати про наявність підстав для втручання в мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи 
з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
 
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
 
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
 
Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
 
Згідно із статтею 118 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається 
у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
 
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
 
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
 
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, 
у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновкутакої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі 
№ 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та постанові Верховного Суду 
від 15 квітня 2020 року в справі № 373/1810/16-ц (провадження 
№ 61-13700св19) указано, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки.
 
У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 139/997/21 (провадження № 61-12898св22)зазначено, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Отже, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна 
з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).
 
Згідно зі статтею 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Саме суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту здійснюють дослідження та оцінку доказів.
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
У цій справі відсутні підстави вважати, що суди не врахували наведені висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, адже не встановлено обставин, що ГУ Держгеокадастру не розглядало питання про передання земельної ділянки у власність ОСОБА_1  та що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку була вчинена на підставі підробленого (неіснуючого) наказу ГУ Держгеокадастру від 01 жовтня 2019 року № 4823-СГ. 
 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). 
 
Процедура державної реєстрації земельної ділянки визначена Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок № 1051).
 
Відповідно до пункту 107 Порядку № 1051 (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку. 
 
Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється, зокрема, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи (пункт 109 Порядку № 1051).
 
Пункт 110 Порядку № 1051 передбачає, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); електронний документ.
 
Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка 
є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.
 
До поземельної книги в паперовій формі додається засвідчена копія рішення, яке є підставою для внесення відомостей до неї (пункт 112 Порядку № 1051).
 
Пунктом 113 Порядку № 1051 встановлено, що Державний кадастровий реєстратор в день отримання інформації про зареєстровані речові права на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносить відомості про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних зазначеного Реєстру до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
 
В матеріалах справи немає доказів підроблення проєкту землеустрою щодо відведення та надання ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки. 
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами, які підтверджували б підробку документів, на підставі яких ОСОБА_1 надано спірну земельну ділянку.
 
До подібних висновків, по суті за тих самих обставин, дійшов Верховний Суд 
у постановах від 06 серпня 2024 року у справі № 205/2120/23 (провадження 
№ 61-1063св24), від 04 листопада 2024 року у справі № 199/3237/23 (провадження № 61-5546св24), від 25 листопада 2024 року у справі 
№ 199/9914/22 (провадження № 61-995св24) та від 16 грудня 2024 року у справі № 199/3188/23 (провадження № 61-13811св24).
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суди встановили суттєві обставини на підставі недопустимих доказів, а саме припущень. 
 
Посилання касаційної скарги про різну судову практику в судах першої та апеляційної інстанції у подібних справах не є підставою для скасування законних й обґрунтованих судових рішень у цій справі. Кожна справа вирішується з урахуванням конкретних її обставин та доведеності позовних вимог.
 
У касаційній скарзі прокурор не довів незаконності додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновки, які обґрунтовано викладені в оскаржуваних судових рішеннях, правильне дотримання судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року, додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 
2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 
2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури залишити без задоволення.
 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 
05 грудня 2023 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська