ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2025 р. 	Справа № 520/34286/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Мельнікової Л.В. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою 12 Регіональної військово – лікарської комісії на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024, (головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С.) по справі № 520/34286/23
за позовом     ОСОБА_1    
до     12 Регіональної військово – лікарської комісії ,     Військово-лікарської комісії А3306 (Військово-медичний клінічний центр Північного центру)  
про визнання бездіяльності протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними, скасувати постанову військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2023 року згідно довідки № 6077 та письмову відмову 12 Регіональної ВЛК у проведенні повторного медичного огляду ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби;
- зобов`язати 12 Регіональну військово-лікарську комісію провести повторний медичний огляд ОСОБА_1 з урахуванням всіх висновків суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність 12 Регіональної військово-лікарської комісії щодо неналежного розгляду адвокатської заяви представника ОСОБА_1 (вх. № 4587 від 03.11.2023) про перегляд рішення гарнізонної ВЛК військової частини НОМЕР_1 , оформленого довідкою від 14.07.2023 № 6077 про визнання придатним ОСОБА_1 до військової служби без дотримання процедури, яка передбачена Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджену Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402.
Зобов`язано 12 Регіональну військово-лікарську комісію  повторно розглянути адвокатську заяву представника ОСОБА_1 (вх. № 4587 від 03.11.2023) про перегляд рішення гарнізонної ВЛК військової частини НОМЕР_1 , оформленого довідкою від 14.07.2023 № 6077 про визнання придатним ОСОБА_1 до військової служби, прийнявши відповідне рішення із дотриманням процедури, яка передбачена Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджену Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 12 Регіональною військово – лікарської комісії (далі - НОМЕР_2 РВЛК) подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким  відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Положенням № 402 не передбачено обов`язку 12 РВЛК переглядати постанови підпорядкованих військово-лікарських комісій на підставі звернень, які не містять обґрунтованих, належних доказів. 
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
На підставі п. 3 ч. 1ст. 311   КАС України   справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 проходить військову службу з 01.08.2023 року, начальником евакуаційної групи у Військовій частині НОМЕР_3 .
14.07.2023 року гарнізонною військово лікарською комісією військової частини НОМЕР_1 довідкою від 14.07.2023 № 6607 визначено придатність ОСОБА_1 
25.10.2023 року представник позивача адвокат Хрустовська О.П. звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України Міністерства оборони України із заявою, зареєстрованою за вх.№9105.
До звернення надав: довідку ВЛК військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2023 № 6077; звіт про проведення добового моніторування ЕКГ від 14.09.2023; результати добового моніторування артеріального тиску від 14.09.2023; результати лабораторного дослідження гормонів від 14.09.2023; результати доплерографії, узд щитоподібної залози від 04.07.2023; узд щитоподібної залози від 13.09.2023; результати допплер-ехокардіографії від 13.09.2023; копія паспорту громадянина України; копія виписки із медичної карти стаціонарного хворого від 14.08.2023.
28.10.2023 листом Центральної ВЛК ЗСУ № 598/12307 повідомлено про направлення адвокатського запиту позивача для розгляду та надання відповіді за належністю до 12 регіональної військово - лікарської комісії, керуючись п. 3.3 глави 3 розділу І Положення № 402.
07.11.2023 листом 12 регіональної військово - лікарської комісії № 3124, повідомлено позивача, що за встановленими діагнозами та згідно довідки гарнізонної ВЛК Військової частини НОМЕР_1 від 14.07.202 № 6077, на підставі статей 43-в, 39-в, 13-г, 64-в, 23-г, 75-в графи ІІ Розладу хвороб Положення, передбачається придатність до військової служби, постанову про придатність до військової служби солдату ОСОБА_1 винесено обґрунтовано, а підстави для проведення повторного медичного огляду з метою визначення ступеню придатності до військової служби позивача відсутні.
24.11.2023 представник позивача адвокат Хрустовська О.П. звернувся повторно до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України Міністерства оборони України в якій він просив скасувати довідку від 14.07.2023 № 6607, здійснити повторний медогляд ОСОБА_1 , викликати ОСОБА_1   для проведення обстеження, прийняти нову постанову влк з визнанням ОСОБА_1   обмежено придатним.
До заяви позивач додав  копії документів: паспорт; облікова картка платника податків позивача; довідк ВЛК №6077 від 14.07.2023 року; відповідь ЦВЛК №598/12307 від 28.10.2023; відповідь 12 Регіональної військово-лікарської комісії №3124 від 07.11.2023 року; медичний документ від лікаря-проктолога військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2023 року; направлення на лікування ОСОБА_1 від 13.07.2023 року; висновок лікаря від 06.07.2023 року багагопрофільного медичного центру “ЕВВ1ВА”; ергометричного дослідження багатоступінчастого від 29.06.2023;   консультативний висновок спеціаліста хірурга-ендокринолога від 10.07.2023 року; лабораторні дослідження гормонів щитовидної залози від 06.07.2023 року; результати обстеження від 04.04.2023 року; протокол ехокардіографічного дослідження від 29.06.2023 року; рентгенограми від 03.07.2023 року: ультразвукового дослідження щитоподібної залози від 10.07.2023 року; виписки із медичної картки №757; акту дослідження стану здоров`я в неврологічному відділені: акта дослідження стану здоров`я №585; доплерографії, УЗД щитоподібної залози від 04.07.2023 року: медичного обстеження від 06.04.2023 року.
У матеріалах справі відсутні відомості про відповідь відповідача на цей запит позивача.
Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду його скарги з прийняттям відповідної постанови протиправною, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Задовольняючи позов  суд першої інстанції виходив з того, що адвокатський запит представника позивача щодо незгоди з постановою гарнізонної ВЛК Військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2023 № 6077 та сама постанова  розглянута НОМЕР_2 РВЛК не у відповідності до приписів Положення №402 .
Відповідач мав розглянути заяву представника позивача про перегляд постанови ВЛК Військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2023 № 6077 в розрізі встановлених позивачу діагнозів у сукупності з результатами обстеження та, за наслідками розгляду надати відповідь (постанову) про правомірність/неправомірність постанови ВЛК Військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2023 № 6077.
Враховуючи оскарження відповідачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині задоволення позовних вимог та межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 24 Конституції України гарантовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу”, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із ч. 2-3 ст. 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Згідно з ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Отже, військова служба передбачає професійну діяльність саме придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Згідно зі ст.70 Закону України “Основи законодавства України про охорону здоров`я” від 19.11.1992 № 2801-ХІІ передбачено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, а також при закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, за потреби - інших органів або військових формувань сектору безпеки і оборони, визначених частиною другою статті 12 Закону України "Про національну безпеку України".
Військово-лікарські комісії також можуть створюватися при державних та комунальних закладах охорони здоров`я.
Порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 10 ст. 2 Закону № 2232-XII та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі - Положення № 402 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із п. 1.1 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Відповідно до п. 1.1 розділу ІІ Положення №402 медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону (далі - інші військові формування), у мирний та воєнний час.
Згідно з п. 1.2 розділу ІІ Положення №402 постанови ВЛК приймаються на підставі Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (далі - Розклад хвороб) (додаток 1), пояснень щодо застосування статей Розкладу хвороб (додаток 2) та таблиць додаткових вимог до стану здоров`я (далі - ТДВ) (додаток 3).
Як передбачено пп. 2.1 розділу І Положення №402, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Із норм Положення №402 слідує, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються штатні та позаштатні військово-лікарські комісії, які проводять медичний огляд осіб, передбачених п. 1.1 розділу І Положення № 402, зокрема, з метою визначення ступеня придатності до військової служб, за результатами якого приймають постанови, що оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання ВЛК. До штатних ВЛК належать, зокрема, ВЛК регіону, до повноважень яких належить розгляд скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи. ВЛК регіону також мають право оглядати військовослужбовців, скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК та направляти військових на контрольний медичний огляд, а також за їх рішенням може бути проведений повторний або контрольний медичний огляд. Постанови регіональних ВЛК можуть бути оскаржені до ЦВЛК або до суду.
Судом встановлено, що позивач не погоджуючись із прийнятим рішенням військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1  (постановою) оформленим у вигляді Довідки від 14.07.2023 № 6607 подав через захисника адвокатський запит 25.10.2023 року за вх.№9105 до Центральної ВЛК ЗСУ, яку останній скерував на розгляд 12 РВЛК.
12 РВЛК листом від 07.11.2023 № 3124, повідомила позивача, що відсутні підстави для проведення повторного медичного огляду з метою визначення ступеню придатності до військової служби позивача. Представник позивача адвокат Хрустовська О.П. звернувся повторно 24.11.2023 до Центральної ВЛК ЗСУ. У матеріалах справі відсутні відомості про відповідь відповідача на цей запит позивача.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що під час розгляду цієї справи насамперед підлягає оцінці питання дотримання відповідачем процедури належного розгляду поданих представником Декуновим С.В. адвокатських запитів.
При розгляді спірних правовідносин суд апеляційної інстанції зважає на правовий висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 12.06.2020 по справі №810/5009/18, згідно якого до повноважень суду не належить надання оцінки діагнозу на предмет того, чи підпадає він під дію статей розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби з посиланням на пункт 3.13 глави 3 розділу II Положення №402. Відповідно до цієї норми у спірних питаннях та складних випадках право на винесення остаточного рішення залишається за ВЛК відповідного рівня (регіонального чи центрального).
Аналогічний правовий висновок містить і постанова Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №820/5570/16.
На переконання апеляційного суду, врахування результатів медичних обстежень та оцінка стану здоров`я позивача є медичною складовою спірного рішення, яка повинна бути перевірена Регіональною ВЛК.
Так відповідно до пп. 2.3.4. пункту 2.3 Положення 402 ЦВЛК (серед іншого) має право розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії) Збройних Сил України.
З наявних у  справі доказів слідує, що ЦВЛК, керуючись п. 3.3 глави 3 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, скаргу позивача направила для розгляду та надання відповіді заявнику за належністю до відповідача.
Однак, 12 РВЛК належним чином дану скаргу не розглянула, вмотивованого рішення (постанови) у листі 07.11.2023 не прийняла. Зазначена відповідь не містить посилання на  документи , які досліджувалися та враховані та спираючись на які, з наданих додатків, відповідач прийшов до висновку про відсутність підстав для проведення повторного медичного огляду з метою визначення ступеню придатності до військової служби позивача.
Відповідно до п. 2.4.5 Положення № 402 РВЛК є військово-медичною установою – штатною ВЛК із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України; ВЛК регіону наділено зокрема такими повноваження: організація військово-лікарської експертизи, керівництво підпорядкованими ВЛК, контроль за їхньою роботою та надання їм методичної і практичної допомоги в зоні відповідальності; контроль за організацією та проведенням медичного огляду осіб, визначених у пункті 1.2 розділу I Положення, поповнення, що прибуває для комплектування Збройних Сил України, з метою правильного розподілу його за родами військ, військовими частинами (кораблями), підрозділами та військовими спеціальностями, а також кандидатів на навчання за військовими спеціальностями з урахуванням стану здоров`я та фізичного розвитку; розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи( п.2.4.4 глави 2 розділу I Положення №402); їй надано право, зокрема, приймати постанови згідно з Положенням, контролювати, розглядати, затверджувати, за наявності підстав не затверджувати, переглядати або скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК (абзац п`ятий підпункту 2.4.5 пункту 2.4 глави 2 розділу I Положення №402).
З огляду на статус РВЛК у системі військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України, вона наділена широким спектром прав та повноважень, які повинна використовувати у своїй діяльності максимально повно та ефективно, а не ухилятися від їх використання під приводом того, що це не є обов`язком для неї.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Колегія суддів зазначає, що спірний лист від 07.11.2023 не містить обґрунтувань, з яких відповідач дійшов висновку щодо відсутності підстав для проведення повторного медичного огляду з метою визначення ступеню придатності до військової служби позивача, отже  не відповідає критеріям до рішень суб`єктів владних повноважень, визначених ч.2 ст.  2 КАС України, зокрема щодо обґрунтованості.
Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі “Suominen v. Finland”, заява № 37801/97, пункт 36), відповідно до якої орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Колегія суддів зазначає, що Конституцією України та КАС України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи. Фактичне застосування принципу належного урядування є своєрідним “маркером” того як в Україні гарантуються статті 1, 3, 6, 8, 19, 55, 56, 124 Конституції України, а суди застосовують частину другу статті 2 КАС України та статті 3 і 4 Угоди про асоціацію з ЄС.
Відтак, невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.
Відповідно до п.п.1,6,7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про адміністративну процедуру» під час підготовки справи до розгляду та вирішення, крім невідкладного розгляду та вирішення справи (стаття 60 цього Закону), адміністративний орган встановлює наявність та достатність матеріалів у справі, а також за необхідності: 1) витребовує додатково документи та відомості, що перебувають у володінні органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи чи організації, що належить до сфери його управління; 6) вирішує питання про необхідність залучення до участі в адміністративному провадженні осіб, які сприяють розгляду справи, призначення експертизи, проведення огляду на місці або огляду речей, проведення слухання у справі; 7) виконує інші передбачені законом обов`язки в рамках адміністративного провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган досліджує обставини, що мають значення для вирішення справи, виходячи з принципів законності та офіційності.
Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган визначає відповідно до законодавства способи та обсяг встановлення обставин справи. При цьому адміністративний орган не обмежений доводами учасників адміністративного провадження, наданими ними доказами та клопотаннями.
Згідно з ч. 4 ст. 52 Закону України «Про адміністративну процедуру»  забороняється вимагати від учасника адміністративного провадження надання доказів, які не стосуються обставин справи, а також всупереч принципу офіційності, згідно з яким обов`язок збирання доказів покладений на адміністративний орган.
Згідно з ч. 1 ст. 69 Закону України «Про адміністративну процедуру» за результатами розгляду справи адміністративний орган у межах своїх повноважень приймає адміністративний акт.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті). Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта.
У справі “Рисовський проти України” Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу “належного урядування”. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип “належного урядування” не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу “помилку” не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим, відповідач всупереч ч. 2 ст. 77 КАС України правомірності прийнятого рішення ні суду першої, ні апеляційної інстанції не довів.
Відтак,  судом першої інстанції вірно встановлено, що адвокатський запит представника позивача від 03.11.2023 розглянутий без надання всім обставинам,  наданих документів та за відсутності належних обґрунтувань щодо відсутності підстав для проведення повторного медичного огляду з метою визначення ступеню придатності до військової служби позивача з урахуванням приписів законодавства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що звернення ОСОБА_1 розглянуто відповідачем не у відповідності по приписів законодавства.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірному випадку має місце протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо розгляду заяви позивача.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -      
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 12 Регіональної військово – лікарської комісії - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 по справі № 520/34286/23 - в частині задоволення позову залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Л.В. Мельнікова    А.О. Бегунц