ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5331/23  Номер провадження 22-ц/814/3183/24	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючий суддя: Триголов В.М.
Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.
Секретар:Старчик Є.В.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Дашка Максима Володимировича на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно,-
В С Т А Н О В И В: 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просила встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки її та померлого ОСОБА_3 з серпня 2016 року по 21 січня 2023 року; визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 21070, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
Вимоги обґрунтовано тим, що з серпня 2016 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Мешкали в квартирі АДРЕСА_1 . Вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувались один про одного, мали взаємні права та обов`язки. За час спільного проживання однією сім`єю набули право власності на автомобіль ВАЗ 21070, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Після смерті ОСОБА_3 , з метою прийняття спадщини, 23.06.2023 позивач звернулась до нотаріальної контори, проте отримала роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії, на підставі того, що ступінь спорідненості між нею та ОСОБА_3 не відслідковується.
Встановлення факту проживання однією сім`єю з   ОСОБА_3 необхідно їй для одержання права на спадкування як особі, що проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно - відмовлено.
В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує, що у суду першої інстанції не було підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів , повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджували і не суперечили іншим представленим доказам. Також цей факт не заперечувався і стороною відповідача . Тому відмова суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог у частині визнання факту проживання позивача з померлим ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу – безпідставна.
Окрім того , скаржник зауважує, що спірний автомобіль входить до спадкової маси та підлягає спадкуванню між спадкоємцями. Проте , частка в спільній сумісній власності того з подружжя , хто пережив спадкодавця , не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя.
У матеріалах справи були всі наявні докази , що дають підстави для висновку , що автомобіль ВАЗ 21070, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 належав ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач має право на визнання за нею права власності на даного автомобіля в порядку поділу майна подружжя.
Скаржник зазначає, що особам , які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Зважаючи на вказане ОСОБА_1 просить скасувати рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 червня 2024 року, та ухвалити нове , яким задовольнити її позов.
Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, крім іншого на належний останньому автомобіль -ВАЗ 21070,2005року випуску згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
Після смерті ОСОБА_3 з метою прийняття спадщини 23.06.2023 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори, проте отримала роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії, на підставі того, що ступінь спорідненості між нею та ОСОБА_3 не відслідковується.
До матеріалів справи долучено спільні фотознімки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Свідками , що були допитані у судовому засіданні підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                   в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи,  а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості          позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно.
При цьому позивач зазначила ОСОБА_2 відповідачем у справі.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі  № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб,  які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі  № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
У цій справі предметом спору є визнання за позивачем права на транспортний засіб.
Судом першої інстанції встановлено, що до матеріалів справи не долучено доказів , що вказували б на заведення спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ,чи посвідчення заповітів від його імені , що стосувалися б ОСОБА_2 , яка визначена відповідачем у справі.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спір щодо майна титульним власником якого на момент смерті був ОСОБА_3 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутній. Адже у матеріалах справи відсутні докази , що підтверджували б факт подання ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини, відтак вона не може вважатися такою , що прийняла спадщину.
Ураховуючи відсутність у матеріалах справи належних доказів прийняття ОСОБА_2 спадщини після померлого , чи доказів наявності спору про право між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі , не заслуговують на увагу.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення   (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Дашка Максима Володимировича – залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 червня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 грудня 2024 року.

Головуючий суддя: В.М. Триголов        

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов