П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 лютого 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/17672/24	

Перша інстанція: суддя Левчук О.А.,
повний текст судового рішення
складено 10.09.2024, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Димерлія О.О.,
суддів: Шляхтицького О.І., Осіпова Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі №420/17672/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В :
06.06.2024 ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2018 по 30.04.2024 включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2018 по 30.04.2024 включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100.
В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що на день виключення із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 їй не було виплачено належної суми індексації грошового забезпечення, а також не компенсовано дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Остаточний розрахунок із ОСОБА_1 проведено лише на виконання судових рішень у справах №420/24068/21, №420/7441/22, однак без середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами відповідачем до суду першої інстанції подано відзив на позовну заяву, в якому акцентовано увагу на тому, що звільнення ОСОБА_1 з військової служби відбулось законно, наказ про виключення зі списків особового складу позивачкою не оскаржувався та при звільненні їй не було виплачено лише індексації грошового забезпечення. На думку відповідача, до спірних правовідносин положення статті 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються. Як зауважує військова частина НОМЕР_1 , позивачка не має права на отримання спірного середнього заробітку. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі №420/17672/24 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 139451грн. 78коп.,   з урахуванням обов`язкових відрахувань.
Приймаючи таке рішення суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
Не погодившись із рішенням окружного адміністративного суду позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неповне з`ясування судом першої інстанції норм обставин справи, викладено прохання частково скасувати судовий акту із прийняттям у відповідній частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції неправильно розраховану суму середнього заробітку. На думку позивачки, до спірних правовідносин має застосовуватись стаття 117 КЗпП в редакції, яка була чинна до 19.072022, а розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку необмежений шістьма місяцями. Крім того, під час розрахунку середнього заробітку окружним адміністративним судом безпідставно не враховано щомісячну додаткову грошову винагороду. Означене призвело до зменшення суми середнього заробітку. 
У свою чергу, військовою частиною НОМЕР_1 до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу у якому відповідач вказує про безпідставність наведених ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводів.  
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.
Зокрема, колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2017 №170-РС ОСОБА_1 з 31.01.2018 звільнено з військової служби, а наказом від 31.01.2018 №22 - виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.01.2018.
Водночас, у період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 01.01.2015 по 31.01.2018 ОСОБА_2 не в повному обсязі нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення, а також не компенсовано грошових коштів за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. 
Означене слугувало підставою для звернення позивачки до суду. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі №420/24068/21 позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі №420/24068/21, військовою частиною НОМЕР_1 29.09.2022 нараховано та виплачено позивачці грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій в сумі 4653грн 09коп.
Також, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.06.2022 у справі №420/7441/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2015 по 31.01.2018 включно.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 31.01.2018 включно.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2024 у справі №420/7441/22 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.06.2022 - без змін.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.06.2022 у справі №420/7441/22 набрало законної сили.
На виконання рішення суду в справі №420/7441/22 ОСОБА_1 14.04.2023 виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 31.01.2018 в розмірі 22376грн. 90коп.
Уважаючи, що військовою частиною неправильно здійснено розрахунок індексації грошового забезпечення позивачка звернулась до суду з позовом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2024 у справі №420/15092/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не застосування січня 2008 у якості базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.12.2015 по 31.01.2018 включно.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 включно з застосуванням січня 2008 року як місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення ("базового місяця").
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення суду в справі №420/15092/23 ОСОБА_1 30.04.2024 виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 81881грн. 81коп.
З огляду на несвоєчасне проведення остаточного розрахунку ОСОБА_3 звернулась до суду з даною позовною заявою. 
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого. 
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності військової частини НОМЕР_1 за невчасний розрахунок при виключені військовослужбовця зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при виключені військовослужбовців зі списків особового складу та всіх видів забезпечення не врегульовано положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання унормовано положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України приписи спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Подібні правові висновки щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні спірного питання неодноразово викладались Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 13.10.2021 у справі №580/1790/20, від 21.10.2021 року у справі №640/14764/20, від 26.01.2022 у справі №240/12167/20 та інших.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Як вже вказувалося раніше, у зв`язку з порушенням відповідачем права на індексацію грошового забезпечення а компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що встановлено відповідними рішеннями суду, позивачка просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 сплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Спірний період у досліджуваних правовідносинах визначається з урахуванням того, що ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 31.01.2018 (наказ від 31.01.2018 №22), а повний розрахунок проведено 30.04.2024.
Апеляційний суд зазначає, що в спірних правовідносинах військовою частиною фактичний розрахунок із позивачкою проведено поза межами строку, який установлено статтею 116 КЗпП України.
Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, яка передбачена статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно наявності у позивачки права на отримання такого відшкодування за затримку виплати індексації.
Стосовно доводу апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції безпідставно обмежено період за який йому належить виплатити середній заробіток, колегія суддів зазначає таке. 
Статтею 117 КЗпП України у редакції чинній до 19.07.2022, обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції чинній після 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Колегія суддів зазначає, що зміна нормативного регулювання впливає на його застосування до спірних правовідносин. 
Отже, у межах цієї справи до періоду з 31.01.2018 по 19.07.2022 підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла до 19.07.2022, та правові висновки Верховного Суду, які викладено в постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, а з 19.07.2022 - стаття 117 КЗпП України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022.
Такого підходу під час дослідження аналогічних правовідносин дотримується Верховний Суд розглядаючи справи №380/19103/22, №560/9586/22, №560/687/24, №620/5758/22. 
Як установлено апеляційним адміністративним судом, здійснюючи розгляд даної справи окружний адміністративний суд дотримався саме наведеного вище підходу, у зв`язку з чим цілком правомірно вказав про необхідність спірного поділу періоду на дві частини, а саме до 19.07.2022 та після 19.07.2022.
Стосовно доводу позивачки про неврахування судом першої інстанції під час розрахунку середнього заробітку щомісячної додаткової грошової винагороди суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Як установлено колегією суддів, для розрахунку середнього заробітку судом першої інстанції враховано відомості довідки-розрахунку (а.с.42), з якої убачається, що середньоденний заробіток за два місяці, що передують звільненню складає 165грн. 95коп. (10122грн. 76коп. / 61 день).
Суд апеляційної інстанції вказує, що під час розрахунку середньоденного заробітку військовою частиною НОМЕР_1 враховано щомісячну додаткову грошову винагороду, розмір якої в листопаді 2017 року та в грудні 2017 склав по 3036грн. 83коп. 
З урахуванням наведеного, апеляційний адміністративний суд вказує судом першої інстанції під час розрахунку середнього заробітку цілком правомірно враховано відомості довідки-розрахунку стосовно середньоденного заробітку ОСОБА_1 в розмірі 165грн. 95коп.
Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи позивачки.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені позивачкою в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі №420/17672/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький    Ю.В. Осіпов