ОКРЕМА ДУМКА
Суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю., Червинської М.Є.
 
12 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 953/20085/21-ц
провадження № 61-17895св23
 
У цій справі позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 1 458 624,02 грн, яка спричинена порушенням державою його прав як людини внаслідок надмірної тривалості судового розгляду справи                  № 635/1118/16-к, що не відповідає принципу «розумного строку», закріпленому в статтях 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частині 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
 
Позовні вимоги мотивував тим, що за його зверненням 12 листопада 2015 року Харківський відділ поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області розпочав досудове розслідування кримінального провадження                                     № 1201522043004347.
 
22 грудня 2015 року прокурор Харківської місцевої прокуратури № 6 Харківської області Лісняк О. О. склав повідомлення про підозру щодо   ОСОБА_2 , з якого вбачається, що 12 листопада 2015 року зазначена особа завдала йому тілесних ушкоджень у дворі Харківського районного суду Харківської області.
 
Вказав, що досудове розслідування завершено. 29 січня 2016 року затверджено обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 та передано його до суду. 01 лютого 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 1201522043004347 надійшов до Харківського районного суду Харківської області та цього ж дня отриманий суддею, який ухвалою від 05 лютого 2016 року призначив підготовче судове засідання. В межах вказаного кримінального провадження позивач подав цивільний позов про стягнення із ОСОБА_2 на його користь завданої моральної шкоди в розмірі                  223 236,00 грн.
 
Позивач зазначив, що кримінальна справа № 635/1118/16-к щодо притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення щодо нього, а саме умисне спричинення легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності (частина друга статті 125 КК України) розглядається Харківським районним судом Харківської області дотепер, тобто понад п`ять з половиною років. Станом на жовтень 2021 року справу не розглянуто та не призначено дату чергового судового засідання. Вказана справа не є складною. Вчинене правопорушення кваліфікується як кримінальний проступок. У справі не багато учасників та свідків, наявний відеозапис подій та висновки експертиз.
 
Розгляд справи відкладався 57 разів з різних підстав. При цьому найчастіше у зв`язку із: зайнятістю головуючого судді в розгляді інших справ; неодноразовим викликом або неявкою свідків; відсутністю обвинуваченого в судовому засіданні, приводом обвинуваченого; з підстав надання часу для ознайомлення із матеріалами справи захиснику обвинуваченого; у зв`язку із неодноразовою зміною групи прокурорів та необхідністю надання часу прокурору для ознайомлення із матеріалами кримінальної справи. Також змінено головуючого суддю.
 
Із призначених 57 судових засідань перерви між судовими засіданнями тривали: понад місяць - 11 разів; понад півтора місяці - 11 разів; понад два місяці - 8 разів, що свідчить про штучне затягування судового процесу з боку суду.
 
Вказав, що суд допустив надмірну тривалість процесу з розгляду кримінальної справи № 635/1118/16-к, що не відповідає принципу «розумного строку» та вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з цим порушені його права на ефективний судовий захист в національному органі та спричинена моральна шкода.
 
ОСОБА_1 зазначив, що він зазнав та продовжує зазнавати душевних страждань, адже особа, яка здійснила кримінальне правопорушення щодо нього, й досі не зазнала відповідного покарання в міру своєї вини. Внаслідок затягування судового процесу в силу статті 49 КК України винна особа буде звільнена від кримінальної відповідальності. Тривала судова тяганина порушила його звичайний спосіб життя. Він змушений їздити до іншого населеного пункту.
 
Вказував, що за порушення його прав та завдання моральної шкоди несе відповідальність держава. 
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивоване тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача - Міністерства юстиції України, яке не може відповідати за дії Харківського районного суду Харківської області.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнено з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги апеляційний суд виходив із того, що належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суд чи судді, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. незалежно від участі у справі органу, через який вона бере участь у справі, належним відповідачем у справі є саме Держава Україна. Міністерство юстиції України є належним відповідачем у справі. Залучення або незалучення до участі у справі такої категорії справ Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки стягнення коштів здійснюється з державного бюджету.
 
У зв`язку із тим, що кримінальна справа № 635/1118/16-к розглядається понад сім років, апеляційний суд врахувавши практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), встановив порушення гарантій розгляду справи впродовж розумного строку, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вказав, що розмір компенсації в сумі  1 458 624,02 грн, про який просив позивач у позовній заяві, є необґрунтовано завищеним. Сума відшкодування моральної шкоди, наведена у висновку судової психологічної експертизи, є лише орієнтовною. Такий висновок оцінюється разом з іншими доказами у справі. З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, тривалості порушення прав позивача, принципів розумності та справедливості апеляційний суд уважав, що співмірною завданій шкоді є компенсація у розмірі 50 000,00 грн.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 12 лютого 2025 рокукасаційні скарги  Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 задовольнив частково.
Постанову Харківського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року скасував, рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року залишив в силі, змінивши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
 
Міняючи мотиви відмови у позові та відмовляючи по суті заявлених вимог колегія суддів виснувала, що у загальній тривалості розгляду судом кримінальної справи, Верховний Суд ураховує, що тривалість не була надмірною та не свідчить про порушення розумних строків розгляду справи, оскільки на її тривалість вплинули, зокрема об`єктивні причини, такі як перебування судді в інших кримінальних провадженнях, заміна судді у справі, а також суб`єктивні причини, а саме процесуальна поведінка учасників справи, неявка в судове засідання обвинуваченого (захисника), потерпілого (представника), прокурора, свідків, подання клопотань про відкладення розгляду справи (ознайомлення з матеріалами справи), клопотань про допит експерта та призначення експертиз у справі. 
 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 та надаючи оцінку його доводам щодо розгляду судом справи № 635/1118/16-к з порушенням розумних строків, як підставу, покладену в основу обґрунтування відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд не урахував встановлені обставини справи та вказав, що позивач довів факт безпідставного, невиправданого затягування або невжиття необхідних заходів щодо розгляду судом зазначеної справи № 635/1118/16-к, й, що такою протиправною бездіяльністю йому завдано моральну шкоду на визначену ним суму.
 
При цьому апеляційний суд не встановив, самого факту завдання йому моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між такою шкодою і протиправністю дій її заподіювача, пославшись лише на надмірну затримку розгляду справи. А тому Верховний Суд прийшов висновку, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди разом із складовими елементами (крім вини), необхідними для покладення цивільно-правової відповідальності з її відшкодування на Державу Україна.
 
Не згодні з рішенням колегії суддів виходячи з наступних міркувань.
 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
 
Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.
 
Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення. 
 
Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. 
 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
 
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
 
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини                     від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява           № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
 
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
 
У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження                             № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
 
Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-ц (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року у справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).
 
Установивши, що розгляд кримінальної справи № 635/1118/16-к суд здійснює понад 7 років, розгляд справи судом відкладався понад 50 разів, зокрема, з підстав неявки прокурора, зайнятості судді у інших провадженнях, та на досить тривалі строки через значну завантаженість судової системи, що не може бути виправданням надмірної тривалості розгляду справи, адже держава повинна відповідати за належну організацію судової системи, здатної забезпечити розгляд справ упродовж розумних строків. Держава не може виправдовувати затягування судового розгляду справ процедурними й іншими недоліками судової системи (рішення ЄСПЛ у справах «Міласі проти Італії» та «Ціммерман і Штайнер проти Швейцарії»), вважаємо, що  апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди завданої позивачу надмірною тривалістю (поза розумними строками) розгляду кримінальної справи.
 
Також вважаємо об`єктивним і розмір відшкодування визначений апеляційним судом, який за встановлених обставин та розподілу тягаря доказування, урахував засади розумності та справедливості, характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача. 
 
Враховуючи наведене, вважаємо що у суду не було правових підстав скасовувати законне та обґрунтоване рішення апеляційного суду та відмовляти позивачу у позові у повному обсязі.  
 
Судді                                                                                                    А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                              М. Є. Червинська