ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року 
м. Київ

cправа №  922/985/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М., 

за участю представників:
прокуратури - Керничного Н. І.,  
позивача - Божинського В. В. (самопредставництво), 
відповідача - Полегенько К. А. (адвоката, в режимі відеоконференції),     

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртелеком"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 (колегія суддів: Гетьман Р. А. - головуючий, Россолов В. В., Склярук О. І.) та рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 (суддя Аюпова Р. М.) у справі 

за позовом Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до Акціонерного товариства "Укртелеком"

про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У березні 2024 року Лозівська окружна прокуратура Харківської області (далі - Лозівська окружна прокуратура) звернулася до Господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМ України) з позовом до Акціонерного товариства "Укртелеком" (далі - АТ "Укртелеком"), в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 01.05.2024 просила:

- усунути перешкоди власнику - державі в особі ФДМ України в користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту з обліковим номером 79887 (далі - ЗСЦЗ), що розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, відповідно до якого АТ "Укртелеком" на праві власності належить нежитлова будівля літ. "А-2" загальною площею 876,4 м^2, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7; зобов`язання АТ "Укртелеком" повернути на користь держави в особі ФДМ України ЗСЦЗ;

- визнати право власності держави Україна в особі ФДМ України на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, яка є ЗСЦЗ - сховищем з обліковим номером 79887, що розташована в нежитловій будівлі блок-вставці літ. "А-2" за адресою: Харківська обл., м.   Лозова, вул. Грушевського, 7.

1.2. Позовні вимоги Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 08.04.2004, яке видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, у відповідача на праві приватної власності перебуває нежитлова будівля літ. "А-2" загальною площею 876,4 м^2, розташована за адресою: Харківська обл., м.   Лозова, вул. Грушевського, 7. Водночас Лозівська окружна прокуратура зазначала, що до переліку майна, яке приватизоване Відкритим акціонерним товариством "Укретелеком" (далі - ВАТ "Укретелеком"), фактично включено об`єкт цивільної оборони - ЗСЦЗ, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, який приватизації не підлягав та перебуває в державній власності. 

Водночас, за доводами Лозівської окружної прокуратури, доказами фактичного володіння відповідачем ЗСЦЗ є паспорт сховища, облікова картка, акт оцінки стану готовності, в яких зазначено, що спірна ЗСЦЗ належить відповідачу на праві приватної власності. Лозівська окружна прокуратура наголошувала на тому, що спірна ЗСЦЗ є обмежено оборотоздатним майном, можливість вибуття якого з державної власності законодавством не передбачена. Лозівська окружна прокуратура також  зазначала, що особливо в умовах введеного в Україні воєнного стану правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єктів цивільного захисту із державної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність вибуття об`єктів цивільного захисту з державної власності таким інтересам не відповідає.

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.06.2024, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 у справі №   922/985/24, задоволено позовні вимоги Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України до АТ "Укртелеком" про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності.

Вирішено усунути перешкоди власнику - державі в особі ФДМ України в користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту №   79887, що розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, в частині підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, які є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером 79887, розташовані в нежитловій будівлі блок-вставці літ. "А-2" за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7; зобов`язати АТ "Укртелеком" повернути на користь держави в особі ФДМ України захисну споруду цивільного захисту № 79887 площею 243,4 м^2, що розташована в підвалі нежитлової будівлі літ. "А-2" за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

Вирішено визнати право власності держави Україна в особі ФДМ України на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, яка є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером 79887, що розташовані в нежитловій будівлі блок-вставці літ. "А-2" за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

2.2. Господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу №   922/985/24 по суті позовних вимог, установили, що в цьому випадку Лозівська окружна прокуратура дотрималася порядку, встановленого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та підтвердила належним чином підстави для представництва інтересів держави в особі ФДМ України.

2.3. Задовольняючи позовні вимоги Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України, господарські суди попередніх інстанцій установили, що ЗСЦЗ є обмежено оборотоздатним майном, що належить до об`єктів загальнодержавного значення, приватизація яких заборонена законом. Господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що ЗСЦЗ є самостійним об`єктом нерухомого майна, що належить державі Україна, а на момент виникнення спірних правовідносин існувала законодавча заборона на передання сховищ із державної у приватну власність. За висновками господарських судів попередніх інстанцій, фізичне зайняття обмежено оборотоздатних об`єктів та їх використання особою, яка з огляду на вимоги законодавства не могла набувати права власності чи користування ними, не позбавляє права володіння ними дійсного власника таких об`єктів, але створює дійсному власнику перешкоди в здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном. 

З урахуванням викладеного господарські суди дійшли висновку про те, що свідоцтво про право власності від 08.04.2004, видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, відповідно до якого АТ "Укртелеком" на праві власності належить нежитлова будівля літ. "А-2" загальною площею 876,4 м^2, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, не відповідає вимогам статей 178, 328 Цивільного кодексу України, статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", в частині включення до складу зазначеного об`єкта нерухомого майна - ЗСЦЗ площею 243,4 м^2. 

За таких обставин господарські суди попередніх інстанцій зазначили про те, що Лозівська окружна прокуратура обрала належний спосіб захисту в частині усунення перешкод державі в особі ФДМ України в користуванні та розпорядженні ЗСЦЗ шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004 в частині підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, а також в частині зобов`язання АТ "Укртелеком" повернути на користь держави в особі ФДМ України ЗСЦЗ.

2.4. Крім того, за висновками господарських судів попередніх інстанцій, у цьому випадку позовна вимога про визнання права державної власності на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, яка є ЗСЦЗ, є взаємопов`язаною з негаторними вимогами про усунення перешкод у реалізації права власності держави, оскільки забезпечить реальне відновлення порушеного права держави, сприятиме усуненню правової невизначеності режиму спірного майна та забезпечить позивачу можливість безперешкодної реєстрації права державної власності на таке майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

2.5. Господарські суди попередніх інстанцій також зазначили, що спір у цій справі стосується виключно ЗСЦЗ площею 243,4 м^2, а не всієї будівлі. Оскільки ЗСЦЗ не могла перебувати у приватній власності, однак незаконно вибула із власності держави, то, за висновками господарських судів, втручання держави у правовідносини шляхом усунення перешкод у користуванні зазначеною спорудою відповідає критерію "пропорційності".

2.6. При цьому господарські суди визнали безпідставними твердження АТ "Укртелеком" про необхідність застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, оскільки, за висновками судів, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 та рішенням Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі №   922/985/24, до Верховного Суду звернулося АТ "Укртелеком" з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та зобов`язати ФДМ України повернути на користь АТ "Укртелеком" ЗСЦЗ площею 243,4 м^2, що розташована в нежитловій будівлі блок-вставці літ. "А-2" за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7. АТ "Укртелеком" також просить стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь АТ "Укртелеком" 78 163,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 83 374,40 грн судового збору за подання касаційної скарги. Крім того, просить вирішити питання про поворот виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі № 922/985/24 АТ "Укртелеком" та стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь скаржника 52   109,00 грн судового збору.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, АТ "Укртелеком" зазначає, що оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. АТ "Укртелеком", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. На думку скаржника, господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статей 16, 257, 261, 391, 392 Цивільного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування зазначених норм права та щодо ефективності способу захисту, викладені в постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 906/1052/22, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 13.07.2022 у справі №   199/8324/19, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 у справі № 683/2422/19, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 10.05.2018 у справі № 914/170817, від 06.06.2018 у справі №   348/1237/15-ц.

3.4. Харківська обласна прокуратура у відзиві на касаційну скаргу АТ "Укртелеком" просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Харківська обласна прокуратура зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 

Крім того, за доводами Харківської обласної прокуратури, у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. 

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що за адресою: Харківська обл., м.   Лозова, вул. Грушевського, 7, знаходиться ЗСЦЗ площею 243,4 м^2, яка введена в експлуатацію в 1988 році. Наведене, як зазначили господарські суди, підтверджується обліковою карткою та паспортом ЗСЦЗ.

4.2. Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що спірна ЗСЦЗ з радянських часів перебувала у власності держави.

4.3. Після набуття незалежності Україною наказом Міністерства зв`язку України від 23.06.1993 № 87 "Про проведення реформи організаційної структури в галузі зв`язку" вирішено створити Об`єднання електрозв`язку "Укрелектрозв`язок".

4.4. У 1994 році відбулося перейменування Об`єднання електрозв`язку "Укрелектрозв`язок". Так, наказом Міністерства зв`язку України від 29.11.1994 № 168 "Про зміну скороченої назви Українського об`єднання електрозв`язку "Укрелектрозв`язок" вирішено присвоїти Українському об`єднанню електрозв`язку скорочене найменування об`єднання "Укртелеком".

4.5. 30.05.1995 Міністром зв`язку України затверджено Статут Українського об`єднання електрозв`язку "Укртелеком". Відповідно до Статуту Українського об`єднання електрозв`язку "Укртелеком" зазначене об`єднання засновано на державній власності.

4.6. Господарські суди зазначили, що чергова реорганізація Українського об`єднання електрозв`язку "Укртелеком" відбулася на підставі наказу Державного комітету зв`язку України від 11.02.1998 № 30, пунктом 2 якого вирішено реорганізувати Українське об`єднання електрозв`язку "Укртелеком" шляхом його перетворення в Українське державне підприємство електрозв`язку "Укртелеком" (далі - УДПЕЗ "Укртелеком").

4.7. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.09.1999 № 948-р до сфери управління Державного комітету зв`язку та інформатизації України передано УДПЕЗ "Укртелеком".

4.8. Відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств" Державний комітет зв`язку та інформатизації України видав наказ від 27.12.1999 № 155, яким на базі цілісного майнового комплексу УДПЕЗ "Укртелеком" створено ВАТ "Укртелеком" та затверджено Статут ВАТ "Укртелеком".

4.9. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.10.2010 № 1948-р погоджено умови проведення конкурсу з продажу пакета акцій ВАТ "Укртелеком".

4.10. ФДМ України вирішив провести в установленому порядку конкурс з продажу пакета акцій ВАТ "Укртелеком", який складався з 17   376   189   488 акцій, що становить 92,791   відсотка статутного капіталу, номінальною вартістю 4 344 047, 372 тис. грн.

4.11. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 11.03.2011 між ФДМ України (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕСУ" (покупець) укладено договір купівлі-продажу пакета акцій ВАТ "Укртелеком" за конкурсом № КПП-582.

4.12. З урахуванням викладеного господарські суди зазначили, що з 2011 року відбулася приватизація ВАТ "Укртелеком". Таким чином, з 2011 року ВАТ "Укртелеком" перебуває у приватній власності.

4.13. З огляду на вимоги Закону України "Про акціонерні товариства" та на підставі рішення загальних зборів акціонерів ВАТ "Укртелеком", що відбулися 14.06.2011, ВАТ "Укртелеком" з 17.06.2011 змінило найменування на Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" (далі - ПАТ "Укртелеком").

4.14. Водночас 19.05.2021 відповідач змінив назву на АТ "Укртелеком".

4.15. Відповідно до отриманої на запит Лозівської окружної прокуратури відповіді ФДМ України від 15.01.2024, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 № 902-р "Питання управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", але перебуває на його балансі" ПАТ "Укртелеком" надало перелік державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Укртелеком", але перебуває на його балансі, який був складений за результатами інвентаризації станом на 30.09.2011.

4.16. У переліку державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Укртелеком", але перебуває на його балансі, станом на 30.09.2011 відсутня інформація про спірну ЗСЦЗ.

4.17. Водночас Лозівська окружна прокуратура, звертаючись із позовом, зазначала, що 08.04.2004 ВАТ "Укртелеком" оформило свідоцтво про право власності на спірну ЗСЦЗ, видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким у приватній власності відповідача перебуває нежитлова блок-вставка літ. "А-2" загальною площею 876,4 м^2, розташована за адресою: Харківська обл., м.   Лозова, вул. Грушевського (Комінтерну), 7.

4.18. Крім того, за доводами Лозівської окружної прокуратури, до переліку приватизованого майна ВАТ "Укретелеком" фактично включена спірна ЗСЦЗ, яка перебуває у державній власності та не підлягала приватизації. При цьому Лозівська окружна прокуратура стверджувала, що доказами фактичного володіння відповідачем спірною ЗСЦЗ є паспорт, облікова картка, акт оцінки стану готовності ЗСЦЗ, в яких зазначено, що спірна ЗСЦЗ належить відповідачу на праві приватної власності.

4.19. Водночас Лозівська окружна прокуратура, звертаючись із позовом, наголошувала на тому, що спірна ЗСЦЗ є обмежено обороноздатним майном, можливість вибуття якого з державної власності законодавством не передбачена. Лозівська окружна прокуратура зазначала, що особливо в умовах введеного в Україні воєнного стану правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єктів цивільного захисту із державної власності, становлять "суспільний" та "публічний" інтерес, а незаконність їх вибуття з державної власності таким інтересам не відповідає. 

4.20. З урахуванням викладеного Лозівська окружна прокуратура звернулася в інтересах держави в особі ФДМ України до Господарського суду Харківської області із цим позовом. 

5. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду 

5.1. Ухвалою Верховного Суду від 09.12.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Укртелеком" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі № 922/985/24 та вирішено здійснити розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

У судових засіданнях 28.01.2025, 04.02.2025 оголошувалися перерви з розгляду касаційної скарги АТ "Укртелеком" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі № 922/985/24.

Для забезпечення єдності судової практики, з урахуванням необхідності повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи № 922/985/24 в розумний строк, тобто такий, що є необхідним для виконання усіх процесуальних дій і вирішення спору.

5.2. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.3. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, представників позивача та відповідача, дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке. 

5.4. Предметом позову в цій справі є вимоги Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України до АТ "Укртелеком" про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності. 

5.5. Підставою позовних вимог, на думку Лозівської окружної прокуратури, є неможливість вибуття з державної власності спірної ЗСЦЗ, оскільки така ЗСЦЗ є обмежено оборотоздатним майном.

5.6. Верховний Суд зазначає, що згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

5.7. За змістом статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

5.8. У розумінні приписів наведеної статті право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10.09.2024 у справі №   910/18952/20, від 16.04.2024 у справі № 921/186/23, від 10.09.2024 у справі №   910/8467/21.

5.9. Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

5.10. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. 

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №   924/1220/17 та постановах Верховного Суду від 26.03.2024 у справі №   911/1375/22, від 10.09.2024 у справі № 910/18952/20, від 11.12.2024 у справі №   914/1238/22.

5.11. Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові мають чітко та конкретно визначитися дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця). 

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.10.2024 у справі №   910/14543/23, від 11.12.2024 у справі № 914/1238/22, від 17.04.2024 у справі №   16/2381/22.

5.12. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши справу №   922/985/24 по суті позовних вимог, дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення позову Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України.

5.13. АТ "Укртелеком" не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернулося з касаційною скаргою на судові рішення у цій справі. АТ "Укртелеком", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.14. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.15. Касаційна скарга з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статей 16, 257, 261, 391, 392 Цивільного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування зазначених норм права та щодо ефективності способу захисту, викладені в постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 906/1052/22, від 14.11.2018 у справі №   183/1617/16, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, від 06.07.2022 у справі №   914/2618/16, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 08.11.2023 у справі №   918/1141/22, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 у справі №   683/2422/19, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 10.05.2018 у справі №   914/170817, від 06.06.2018 у справі № 348/1237/15-ц.

5.16. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.17. Перевіривши та надавши оцінку таким доводам скаржника, колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №   906/1052/22 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"4.24 У постанові від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на свої попередні висновки про те, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. 

Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11. 2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі №   183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі №   19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38)).

4.25 Отже, за встановлених у цій справі обставин, заявлена вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності є неефективною, така вимога не підлягає задоволенню.

…4.56 Із встановлених судом апеляційної інстанції обставин вбачається, що позовна вимога прокурора щодо зобов`язання відповідача-1 повернути на користь позивача захисну споруду цивільного захисту - протирадіаційне укриття, за своєю правовою природою є віндикаційним позовом і до неї застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки".

5.18. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №   183/1617/16 викладено висновок, на який посилається скаржник: 

"114. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц)".

5.19. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №   359/3373/16-ц викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"62. З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності)".

5.20. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №   199/8324/19 викладено висновок, на який посилається скаржник: 

"При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав".

5.21. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №   914/2618/16 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"38. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем (у спірних правовідносинах - за боржником) права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (у спірних правовідносинах - за переможцем аукціону) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)) незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України)".

5.22. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №   918/1141/22 викладено висновок, на який посилається скаржник: 

"6.30. Разом з тим, зміст частини шістнадцятої статті 32 Кодексу цивільного захисту України не виключає існування різних форм власності на захисні споруди цивільного захисту, споруди подвійного призначення, найпростіші укриття, передбачаючи натомість можливість доступу користувачів до таких споруд".

5.23. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №   910/2861/18 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"98. Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

99. Університет стверджує, що оскільки ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» зареєструвало за собою збудоване нерухоме майно, тобто незаконно заволоділо ним, то Університет не має можливості зареєструвати таке право за собою.

100. Велика Палата Верховного Суду вчергове нагадує, що у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 

Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387і 388 ЦК України, є неефективними (див. зокрема пункти 85, 114, 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадженням № 14-208цс18).

101. Отже, вимога Університету про визнання за ним права власності на спірне майно є неефективним способом захисту, бо Університет є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, а тому може заявити саме віндикаційний позов. З огляду на це зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає. Суди попередніх інстанцій хоча й дійшли правильних висновків про відмову в задоволенні позову в цій частині, проте з інших мотивів.

102. У разі якщо об`єкти нерухомого майна не можуть бути витребувані від особи, яка незаконно заволоділа ними, зокрема, якщо вони відчужені добросовісному набувачу, який набув право власності на нього (стаття 330 ЦК України), то колишній власник нерухомого майна вправі вимагати відшкодування його вартості (пункт 2 частини третьої статті 1212, частина друга статті 1213 ЦК України)".

5.24. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №   369/6892/15-ц викладено висновок, на який посилається скаржник: 

"Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся Прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не Прокурор".

5.25. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №   914/170817 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень: 

"Слід також зазначити, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства".

5.26. Скаржник зазначає, що подібні висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №   348/1237/15-ц.

5.27. Скаржник із посиланням на наведені висновки Верховного Суду зазначає про помилковість висновків господарських судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України належать до негаторного позову. На думку скаржника, господарські суди, дійшовши до таких помилкових висновків, помилково не застосували до спірних правовідносин строки позовної давності. Скаржник вважає, що у спірних правовідносинах Лозівській окружні прокуратурі слід було заявити віндикаційний позов в інтересах держави в особі ФДМ України.

5.28. Верховний Суд, проаналізувавши наведені висновки, на які посилається АТ "Укртелеком", перевіривши та надавши оцінку доводам скаржника, визнає їх необґрунтованими, з огляду на таке.

5.29. Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не підлягають приватизації об`єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема, захисні споруди цивільної оборони.
5.30. При цьому господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи цю справу, встановили, що відповідно до отриманої на запит Лозівської окружної прокуратури відповіді ФДМ України від 15.01.2024, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 № 902-р "Питання управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", але перебуває на його балансі" ПАТ "Укртелеком" надало перелік державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Укртелеком", але перебуває на його балансі, який був складений за результатами інвентаризації станом на 30.09.2011.

5.31. Господарські суди констатували, що в переліку державного майна, яке не увійшло до статутного капіталу ПАТ "Укртелеком", але перебуває на його балансі, станом на 30.09.2011 відсутня інформація про спірну ЗСЦЗ.

5.32. Водночас господарські суди попередніх інстанцій установили, що спірна ЗСЦЗ є обмежено оборотоздатним майном, що належить до об`єктів загальнодержавного значення, приватизація яких заборонена законом.

5.33. При цьому Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції стосовно того, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.

5.34. Враховуючи те, що спірна ЗСЦЗ не могла бути приватизована, тобто право власності держави на неї не могло бути передано приватній особі, поновлення порушених прав держави у спірних правовідносинах могло відбутися внаслідок заявлення саме негаторного позову, тобто вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, яку Лозівська окружна прокуратура заявила в інтересах держави в особі ФДМ України. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2025 у справі №   927/1128/23 за позовом керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України до АТ "Укртелеком", Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва, скасування державної реєстрації права власності та повернення державі захисної споруди цивільного захисту.

5.35. За наведених обставин господарські суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ЗСЦЗ є обмежено оборотоздатним майном, що належить до об`єктів загальнодержавного значення, приватизація яких заборонена законом. Водночас господарські суди встановили, що втручання держави у правовідносини шляхом усунення перешкод у користуванні ЗСЦЗ відповідає критерію "пропорційності", оскільки ЗСЦЗ не могла перебувати у приватній власності, однак незаконно вибула з власності держави.

5.36. Наведеним спростовуються доводи скаржника про те, що у спірних правовідносинах Лозівській окружні прокуратурі слід було заявити віндикаційний позов в інтересах держави в особі ФДМ України.

5.37. Водночас колегія суддів не може взяти до уваги доводи скаржника про те, що господарські суди попередніх інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин строки позовної давності, оскільки приписи про застосування строків позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 та постановах Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 922/221/24, від 29.01.2025 у справі № 927/1128/23, від 17.12.2024 у справі № 910/10982/23.

5.38. Крім того, колегія суддів не може взяти до уваги посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 906/1052/22, оскільки приписами Господарського процесуального кодексу України визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду. 

5.39. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу   над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду мають перевагу над висновками   палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати   Верховного Суду -   над висновками   об`єднаної палати, палати та колегії суддів Касаційного господарського суду. 

5.40. З оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій вбачається, що їх висновок про те, що належному способу захисту прав держави у спірних правовідносинах відповідає заявлення саме негаторного позову, цілком узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 29.01.2025 у справі № 927/1128/23, від 12.06.2024 у справі № 918/744/23, від 27.11.2024 у справі № 922/221/24, від 11.12.2024 у справі № 927/1089/23, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №   910/8413/21. 

5.41. З урахуванням установлених судами фактичних обставин справи колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи судові рішення, не врахували наведені висновки Верховного Суду, оскільки висновки, викладені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать висновкам, на які посилається скаржник.

5.42. Крім того, колегія суддів не може взяти до уваги посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №   916/1415/19, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 20.07.2022 у справі № 683/2422/19, оскільки правовідносини у справах, на які посилається скаржник, є неподібними із правовідносинами у справі, що розглядається. 

5.43. Водночас Верховний Суд погоджується з доводами скаржника про те, господарські суди попередніх інстанцій помилково задовольнили позовні вимоги Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004 та про визнання права власності держави Україна в особі ФДМ України на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, яка є ЗСЦЗ, з огляду на таке. 

5.44. Колегія суддів зазначає, що за змістом частин 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

5.45. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

5.46. Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

5.47. Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.

5.48. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. 

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №   911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі №   924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі №   910/11383/23.

5.49. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 

Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

5.50. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

5.51. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. 

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

5.52. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

5.53. Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. 

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 06.02.2024 у справі №   916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23, від 20.06.2023 у справі №   904/2470/22.

5.54. Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

5.55. При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі №   923/876/16 та постановах Верховного Суду від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21.

5.56. Колегія суддів зазначає, що, вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку в задоволенні позову слід відмовити. 

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №   911/3292/23, від 06.02.2024 у справі №   916/1431/23, від 07.05.2024 у справі №   910/11383/23, від 20.06.2023 у справі № 904/2470/22, від 04.04.2023 у справі №   902/311/22.

5.57. З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з доводами скаржника про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від встановлених судом обставин.

5.58. Разом з тим господарські суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004 та про визнання права власності держави Україна в особі ФДМ України на частину підвальних приміщень, яка є ЗСЦЗ, помилково не врахували того, що у зв`язку із належністю та ефективністю у спірних правовідносинах такого способу захисту порушеного права власності держави як негаторний позов, задоволення інших позовних вимог у цьому випадку не є необхідним. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2025 у справі №   927/1128/23 за позовом керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України до АТ "Укртелеком", Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва, скасування державної реєстрації права власності та повернення державі захисної споруди цивільного захисту, який колегія суддів враховує відповідно до частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.  

5.59. З урахуванням викладеного в позовних вимогах Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004 та про визнання права власності держави Україна в особі ФДМУ країни на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, яка є ЗСЦЗ, належало відмовити, тоді як господарські суди попередніх інстанцій помилково задовольнили такі позовні вимоги. 

5.60. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, частково підтвердилися під час касаційного провадження.

5.61. З огляду на те, що господарські суди попередніх інстанцій установили всі обставини, які мають значення для цієї справи, проте помилково не врахували, що у зв`язку із належністю та ефективністю у спірних правовідносинах такого способу захисту порушеного права власності держави як негаторний позов, задоволення інших позовних вимог у цьому випадку не є необхідним, то оскаржувані судові рішення належить скасувати в частині задоволення позовних вимог Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004 та в частині визнання права власності держави Україна в особі ФДМ України на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, яка є ЗСЦЗ.

5.62. Оскільки господарські суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ФДМ України про зобов`язання АТ "Укртелеком" повернути на користь держави в особі ФДМ України спірну ЗСЦЗ, то в цій частині судові рішення належить залишити без змін. 

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Частиною 1 статті 311 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

6.4. Ураховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення у цій справі слід частково скасувати, оскільки вони ухвалені з порушенням норм права, та ухвалити нове рішення про часткову відмову в позові. В іншій частині судові рішення належить залишити без змін.  

7. Судові витрати

7.1. Відповідно до частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

7.2. За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

7.3. Оскільки касаційну скаргу належить задовольнити частково, то, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, передбаченими приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд здійснює розподіл судових витрат, понесених АТ "Укртелеком" у зв`язку з розглядом справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій, шляхом покладення цих витрат на Лозівську окружну прокуратуру.  Крім того, Верховний Суд частково скасовує рішення господарського суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача судових витрат. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд  

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртелеком" задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі №   922/985/24 скасувати в частині задоволення позовних вимог Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про усунення перешкод власнику - державі в особі Фонду державного майна України в користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим № 79887, розташованою за адресою: Харківська обл., м.   Лозова, вул. Грушевського, 7, шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, в частині підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, які є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером 79887, розташованою в нежитловій будівлі блок-вставці літ. "А-2" за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул.   Грушевського, 7, та в частині визнання права власності держави Україна в особі Фонду державного майна України на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 м^2, яка є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером 79887, розташованою в нежитловій будівлі блок-вставці літ. "А-2" за адресою: Харківська обл., м.   Лозова, вул. Грушевського, 7, та в частині стягнення з Акціонерного товариства "Укртелеком" на користь Харківської обласної прокуратури 39 264 (тридцяти дев`яти тисяч двісті шістдесяти чотирьох) грн 65 коп. судового збору за подання позову.  

3. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні зазначених позовних вимог Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України. 

4. В іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2024 та рішення Господарського суду Харківської області від 27.06.2024 у справі № 922/985/24 залишити без змін.

5. Стягнути з Лозівської окружної прокуратури на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" 58 896 (п`ятдесят вісім тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 97 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 78 529 (сімдесят вісім тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) грн 29 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.   
6. Доручити Господарському суду Харківської області видати наказ на виконання цієї постанови.  

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                            Н. О. Багай

Судді                                                                                                                        Т. Б. Дроботова

           Ю. Я. Чумак