04.03.25
22-ц/812/258/25

Провадження №22-ц/812/258/25
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
04 березня 2025 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Ямкової О.О., 
із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.
за участю представника заявника Дорош І.І.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №487/1163/23 за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на рішення, яке ухвалив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Афоніної Світлани Миколаївни у приміщенні цього суду 25 листопада 2024 року, повний текст якого складений 27 листопада 2024 року, за заявою Акціонерного товариства «Сенс Банк», заінтересовані особи: Миколаївська міська рада, Радсадівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області, про визнання спадщини відумерлою,
у с т а н о в и в :
У березні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі – АТ «Сенс Банк») звернулося до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, заінтересовані особи: Миколаївська міська рада, Радсадівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області.
Заяву мотивовано тим, що 12 вересня 2007 року Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі – ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого були: Приватне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі – ПАТ «Альфа-Банк»), Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі – АТ «Альфа-Банк»), а на день звернення з позовом - є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 уклали рамкову угоду, згідно з якою сторони домовились, що на підставі цієї угоди та договорів про відкриття кредитної лінії, договорів про надання траншу банк надає позичальнику кредитні продукти, загальний розмір яких не повинен перевищувати 85000 доларів США. В той же день сторони уклали договір про надання траншу № SME0003758, на підставі якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 68245 доларів США зі сплатою 14,5% річних, які зобов`язувався повернути у строки та на умовах, визначених договором. 10 червня 2011 року ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору № SME0003758, відповідно до якої процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена на рівні 19,0% річних з 10 червня 2011 року та в розмірі 12% річних – з 11 червня 2011 року. 14 вересня 2007 року ті ж сторони уклали договір про надання траншу № SME0003811, за умовами якої ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 16500 доларів США зі сплатою 14,5% річних, а відповідно до додаткової угоди від 24 березня 2009 року процентна ставка за користування кредитними коштами становить 8,0 % з 12 лютого 2009 року та 14,6:% річних з 12 липня 2009 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за рамковою угодою та договорами про надання траншу № SME0003758 та № SME0003811 ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 12 вересня 2007 року та 29 червня 2011 року уклали договори іпотеки, за якими позичальник передав банківській установі в іпотеку нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 . 30 березня 2015 року АТ «Альфа-Банк» стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_1 помер. Згідно з розрахунком кредитора станом на 24 січня 2023 року за договором про надання траншу№ SME0003758 наявна заборгованість у розмірі 57058,92 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 45820,45 доларів США; заборгованість за відсотками – 11238,11 доларів США, а за договором про надання траншу № SME0003811 - у розмірі 8030,88 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 6304,28 доларів США; за відсотками – 1726,60 доларів США. 
13 липня 2015 року АТ «Альфа-Банк» направило претензію кредитора до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори, на підставі якої була заведена спадкова справа №442/2015, заяви від спадкоємців про прийняття спадщини не надходили. 18 липня 2016 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 як до спадкоємця майна померлого ОСОБА_1 , яка проживала на момент смерті зі спадкодавцем та фактично прийняла спадщину, про звернення стягнення на спадкове майно. Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення скасовано та задоволено позов в частині звернення стягнення на предмети іпотеки, а саме - квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 в рахунок погашення заборгованості спадкодавця ОСОБА_1 перед АТ «Альфа Банк» за кредитним договором від 12 вересня 2007 р. № SME0003758 у розмірі 57058,92 доларів США. У задоволенні позовних вимог АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмети застави відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року в частині позовних вимог АТ «Альфа – Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2020 року в частині відмови в позові про звернення стягнення на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , залишено без змін. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачка у справі - дочка померлого ОСОБА_2 була зареєстрована разом із спадкодавцем за однією адресою, але фактично з ним не проживала, тому спадщину не прийняла.
Посилаючись на те, що заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 до нотаріальної контори не надходили, дочка померлого боржника спадщину не прийняла, інші спадкоємці відсутні, а згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником нерухомого майна: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_4 , а також на положення статті 1277 ЦК України заявник просив суд визнати вказане нерухоме майно відумерлою спадщиною та передати його у власність територіальної громади. 
Представник заінтересованої особи - Миколаївської міської ради надав заперечення на заяву, в яких просив у її задоволенні відмовити, зазначивши, що заявник не надав доказів на підтвердження того, що у померлого ОСОБА_1 інших спадкоємців, крім його доньки, немає, про їх витребування судом клопотання не заявляв, тоді як спадкоємець міг проживати разом із померлим, але просто не звернувся до нотаріальної контори та не заявив про відмову від спадщини. Також заявником не надано претензії, з якою він звертався до нотаріальної контори. 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 листопада 2024 року заяву АТ «Сенс Банк» задоволено. 
Визнано відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - квартиру АДРЕСА_5 ; квартиру АДРЕСА_6 , та 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_4 .
Передано спадщину: у вигляді квартири АДРЕСА_5 , та квартири АДРЕСА_6 , у власність територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради; 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_4 , у власність Радсадівської селищної територіальної громади.
При ухваленні рішення суд виходив із факту відсутності спадкоємців після смерті ОСОБА_1 , оскільки немає доказів щодо прийняття спадщини спадкоємцями будь-якої черги, а також врахував право кредитора спадкодавця звернутися із заявою про визнання спадщини відумерлою після спливу одного року з часу відкриття спадщини у відповідності до приписів статті 1277 ЦК України.
В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права, а тому просить рішення скасувати, ухваливши нове, яким відмовити у задоволенні заяви АТ «Сенс Банк».
Апеляційна скарга мотивована тим, що Банк звернувся із заявою про визнання спадщини відумерлою лише після смерті ОСОБА_1 , помилково не зазначивши про необхідність визнати відумерлою спадщину також і після смерті ОСОБА_3 (дружини). Крім того, Миколаївська міська рада звертає увагу суду, що заявник вказав у заяві про визнання відумерлою спадщиною лише нерухоме майно, але як вбачається з постанови Миколаївського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 487/3658/16-ц, у власності померлого було і рухоме майно, щодо якого було укладено договір застави, зокрема: автомобіль марки CHRYSLER, моделі SEBRING 2.7 LI та автомобіль типу вантажний фургон малотоннажний В, марки MERCEDES-DENZ, моделі 903,6 КА. Проте, заявником не надано щодо цього жодних доказів та будь-якої інформації щодо рухомого майна спадкодавця, що перешкоджає повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. До того ж до заяви про визнання спадщини відумерлою не додано жодних рішень суду про стягнення з померлого на користь банку будь-яких сум, хоча відповідно до інформації з ЄДРСР ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 червня 2012 року у справі №2515/7749/2012 відкрито провадження за заявою ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором і призначено розгляд заяви в судове засідання. Також згідно інформації з сайту «Судова влада України» у справі №2515/7749/2012 боржниками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , заявник: ПАТ Альфа-Банк, щодо яких 14 червня 2012 року розглянуто та задоволено подання (заяву, клопотання), але в ЄДРСР відсутній повний текст остаточного рішення. Враховуючи наявність рішення суду про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, на думку Миколаївської міської ради, заявник мав би вчинити дії, направлені на ініціювання примусового виконання такого рішення шляхом отримання виконавчих документів та пред`явлення їх до виконання до органів Державної виконавчої служби України ще за життя померлого. Відповідно, дії кредитора є неприпустимими, оскільки призводять до подвійної відповідальності позичальника за кредитним договором та його правонаступників. Також Миколаївська міська рада зауважує, що після дати смерті позичальника ОСОБА_1 було здійснено часткове погашення заборгованості, а це може вказувати на наявність інших заінтересованих осіб у справі та існування спору про право цивільне. Миколаївської міської ради вказує, що судом першої інстанції не враховано те, що визнання спадщини відумерлою оспорюється заінтересованою особою, що свідчить про наявність спору про право, а отже заява підлягала залишенню судом без розгляду після відкриття провадження у справі.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника заявника – АТ «Сенс Банк», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 12 вересня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого були почергово: ПАТ «Альфа-Банк», АТ «Альфа-Банк», а на день звернення до суду із заявою - є АТ «Сенс Банк» (том 1, а.с. 8-10), та ОСОБА_1 укладено рамкову угоду, згідно з якою сторони домовились, що на підставі цієї угоди та договорів про відкриття кредитної лінії, договорів про надання траншу банк надає позичальнику кредитні продукти, загальний розмір яких не повинен перевищувати 85000 доларів США (том 1, а.с. 12). 
В той же день сторони уклали договір про надання траншу № SME0003758, на підставі якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 68245 доларів США зі сплатою 14,5% річних, які зобов`язувався повернути у строки та на умовах, визначених договором (том 1, а.с. 13-15). 
10 червня 2011 року ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору № SME0003758, відповідно до якої процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена на рівні 19,0% річних з 10 червня 2011 року та в розмірі 12% річних – з 11 червня 2011 року (том 1, а.с. 16). 
14 вересня 2007 року ЗАТ «Альфа-Банк» ТА ОСОБА_1 уклали договір про надання траншу № SME0003811, за умовами якої ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 16500 доларів США зі сплатою 14,5% річних, а відповідно до додаткової угоди від 24 березня 2009 року процентна ставка за користування кредитними коштами становить 8,0 % з 12 лютого 2009 року та 14,6:% річних з 12 липня 2009 року (том 1, а.с. 17-20). 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за рамковою угодою та договорами про надання траншу № SME0003758 та № SME0003811 12 вересня 2007 року ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 та 29 червня 2011 року ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 уклали договори іпотеки, за якими позичальник передав банківській установі в іпотеку нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 21-28). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_1 помер (том 1, а.с. 31). 
Згідно з розрахунком кредитора станом на 24 січня 2023 року за договором про надання траншу№ SME0003758 наявна заборгованість у розмірі 57058,92 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 45820,45 доларів США; заборгованість за відсотками – 11238,11 доларів США, а за договором про надання траншу № SME0003811 - у розмірі 8030,88 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 6304,28 доларів США; за відсотками – 1726,60 доларів США (том 1, а.с. 42-106) 
На підставі заяви-претензії АТ «»Альфа-Банк» від 13 липня 2015 року з вимогами до спадкоємців Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 422/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , з якої вбачається, що ніхто із спадкоємців із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_1 , не звертався (том 1, а.с. 153-174).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником нерухомого майна: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_4 (том 1, а.с. 36-41).
Звернувшись із заявою про визнання спадщини (у складі нерухомого майна), яка відкрилася після смерті ОСОБА_1 , відумерлою, заявник посилався, насамперед, на наявність у спадкодавця непогашеної заборгованості перед Банком та відсутність у нього спадкоємців, які прийняли спадщину, з чим погодився суд першої інстанції. 
Вирішуючи питання правильності таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких міркувань.
Правовідносини, що виникли у справі, яка переглядається, у тому числі, регулюються главою 86 ЦК України про спадщину.
Зокрема, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.
Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.
Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання заяви до суду, визначає, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час подання позову до суду).
Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.
Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).
Також звертає на себе увагу, що за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.
За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. 
У кредитора спадкодавця, виходячи з наведеного, також виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та набуття відповідною територіальною громадою права власності на відповідне майно, оскільки лише після цього буде можливим задовольнити вимоги кредитора за рахунок спадкового майна.
Оскільки заявник у справі є кредитором спадкодавця ОСОБА_1 , він мав право на захист свого цивільного інтересу звернутися із заявою про визнання спадщини відумерлою.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини 1, 2 статті 1223 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (частини 1, 3 статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).
Відповідно до статті 334 ЦПК України заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених ЦК України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.
У заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття (стаття 335 ЦПК України).
Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Аналіз наведених положень спадкового права та статті 1277 ЦК України дає підстави для висновку, що при розгляді заяв про визнання спадщини відумерлою незалежно від суб`єкта звернення суд має встановити склад спадкового майна та наявність/відсутність спадкоємців (за законом або заповітом), які у встановлений законом строк та спосіб (шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини, шляхом проживання разом із спадкодавцем на день смерті, в силу віку або недієздатності, зокрема, обмеженої) прийняли спадщину.
Відповідно до статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Суд першої інстанції, не врахував наведених положень закону та особливостей окремого провадження в суді, не вжив заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, не витребував необхідні докази для з`ясування складу спадкового майна, наявності в іпотекодавців спадкоємців.
З метою усунення таких недоліків розгляду справи, виконання вимог закону щодо повного і всебічного встановлення обставин, які мають суттєве значення для вирішення справи, апеляційний суд ухвалою від 11 лютого 2025 року витребував нові докази від органу реєстрації актів цивільного стану громадян та цивільну справу № 487/3658/16-ц від Заводського районного суду міста Миколаєва.
Так, відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00049576081, сформованого 19 лютого 2025 року, і наданого Миколаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 30 серпня 1969 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_5 ), відомості про розірвання шлюбу відсутні.
Як вбачається з інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно, яка отримана 25 січня 2023 року, змісту договорів іпотеки (том 1 а.с. 36-39, 21-28), квартира АДРЕСА_7 була придбана іпотекодавцем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Нерухомість- Миколаїв», 25 квітня 2000 року за № 1-488 (рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва 2-459/2007 р.), квартира АДРЕСА_3 була придбана іпотекодавцем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. Крім того, у пункті 1.5 статті 1 іпотечного договору від 29 червня 2011 року встановлено, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю та передається в іпотеку за згодою дружини іпотекодавця.
Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі – КпШС України), який регулював правовідносини між подружжям на час набуття у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_7 , передбачено, що нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Статтею 60 СК України, який регулював правовідносини між подружжям на час набуття у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 , майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 57 СК України в тій же редакції майно, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За такого законодавством презумується віднесення майна, придбаного за відплатними договорами під час шлюбу як за правилами, визначеними КЗпШС України, так і СК України, до спільної сумісної власності.
При цьому відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно із статтею 70 СК України (у зазначеній вище редакції) у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
З урахуванням викладених вимог закону та обставин справи квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Згідно із відомостями Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (лист №2/3-5226 від 19 жовтня 2016 року), які були повідомлені на запит Заводського районного суду м. Миколаєва у цивільній справі № 487/3658/16-ц, на 23 лютого 2015 року разом з померлим ОСОБА_1 були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно довідки, виданої Приватним підприємством ЖЕК-10 №2209, від 13 листопада 2014 року разом із ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_7 зареєстровані його дочка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_6 .
При цьому дружина померлого ОСОБА_1 . ОСОБА_3 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 з 09 грудня 2994 року.
Такі фактичні обставини щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджуються інформацією сектора адресно-довідкової роботи ВГІРФО УМВС України в Миколаївській області на запит Заводського районного суду, а також фотокопіями паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
ОСОБА_3 померла в місті Миколаєві ІНФОРМАЦІЯ_3 . За заявою її доньки ОСОБА_2 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Гавеля О.О. була заведена спадкова справа № 13/2019 рік.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).
Отже ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , зокрема у праві спільної сумісної власності на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
В силу статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
В силу частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1270 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (частина 1 статті 1273 ЦК України).
Як передбачено частинами 1, 2 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
У справі, яка переглядається, не встановлена наявність заповіту ОСОБА_1 , тому спадкування його майна може відбуватися за законом.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (статті 1258 ЦК України).
Як встановлено вище у цій справі, дружина ОСОБА_1 . ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після нього не була зареєстрована разом зі спадкодавцем, доказів встановлення факту, що вони проживали разом на день смерті ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.
Відмовляючи у позові Акціонерного товариства «Альфа–Банк» до ОСОБА_2 як до спадкоємця майна померлого ОСОБА_1 про звернення стягнення на спадкове майно, Миколаївський апеляційний суду у постанові від 17 листопада 2021 року у справі №478/3658/16-ц заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2020 року в частині відмови в позові про звернення стягнення на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , залишив без змін, виснувавши, що відповідачка у справі - дочка померлого ОСОБА_2 була зареєстрована разом із спадкодавцем за однією адресою, але фактично з ним не проживала, тому спадщину не прийняла.
Тобто спадкоємці першої черги спадкодавця ОСОБА_1 дочка та дружина спадщину не прийняли.
Натомість, як вже було встановлено, на день смерті ОСОБА_1 разом з ним була зареєстрована його онука ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є спадкоємцем п`ятої черги за законом (частина 1 статті 1265 ЦК України). У справі відсутні докази того, що ця особа на день відкриття спадщини не проживала зі спадкодавцем або відмовилася від спадщини у визначений законом строк, а тому є такою, що прийняла спадщину.
Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 296 ЦПК України).
Згідно частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження є те, що розгляд такої заяви не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право цивільне.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 208/9501/21 (провадження № 61-9874св24) Верховний суд дійшов висновку, що «право кредитора спадкодавця на звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою прямо передбачено законом і така заява, за загальним правилом, розглядається в порядку окремого провадження. Тобто сама собою відповідна заява кредитора не свідчить про виникнення спору про право, адже в ній відсутні вимоги про стягнення боргу чи звернення стягнення на забезпечувальне майно.
Задоволення заяви кредитора спадкодавця про визнання спадщини відумерлою лише створює передумови для вирішення питання щодо задоволення майнових вимог кредитора. За таких обставин визначається правовий статус спадкового майна, яке не прийнято жодним із спадкоємцем, тобто коли відсутній відповідач за позовом кредитора про стягнення боргу чи звернення стягнення на предмет іпотеки. Передача відумерлої спадщини до органу місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна створює кредитору правову можливість заявляти свої вимоги.»
Під спором про право розуміють перешкоди в здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. За відсутності цих елементів відсутній спір про право.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2024 року в справі № 352/2129/23 (провадження № 61-8194св24), від 04 січня 2023 року в справі № 198/99/15-ц (провадження № 61-7049св22), від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22).
Тобто спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
Оцінивши усі зібрані у справі докази, колегія суддів виходить із відсутності підстав для розгляду заяви Банка про визнання спадщини відумерлою в порядку окремого провадження, оскільки встановлено прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 його спадкоємцем за законом п`ятої черги - онукою, а квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , власником яких зареєстрований спадкодавець, є спільною сумісною власністю його та дружини ОСОБА_3 , після смерті якої її спадкоємець за законом першої черги спадкування (дочка) прийняла спадщину, тобто наявний спір про право, що підлягає розгляду у порядку позовного провадження.
Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.
За такого наявні підстави для залишення заяви АТ «Сенс Банк» без розгляду.
Апеляційний суд звертає увагу, що залишення без розгляду заяви, поданої в порядку окремого провадження, не перешкоджає зверненню до суду із відповідним позовом для вирішення спору.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення вимог заявника без розгляду, оскільки оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, та недотримання вимог процесуального закону щодо розгляду справ окремого провадження. При цьому колегія суддів вважає, що слід скасувати оскаржуване рішення в цілому, стосовно всього майна, яке заявник просив визнати відумерлою спадщиною, оскільки при апеляційному перегляді встановлені обставини щодо наявності спору про право відносно як квартир, так і частини житлового будинку, розташованому у с. Стара Богданівка.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).
Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано, за наслідками апеляційного перегляду ухвалено нове рішення про залишено без розгляду, наявні підстави для розподілу судових витрат (сплаченого при подання апеляційної скарги судового збору), які мають у цій справі покладатися на заявника. Тому з АТ «Сенс Банк» слід стягнути на користь Миколаївської міської ради 1610 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 листопада 2024 року скасувати.
Заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк», заінтересовані особи: Миколаївська міська рада, Радсадівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області, про визнання спадщини відумерлою залишити без розгляду.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк», ЄДРПОУ 23494714, адреса: місто Київ, вул. Велика Васильківська, 100, на користь Миколаївської міської ради, ЄДРПОУ 26565573, адреса: місто Миколаїв, вул . Адміральська, 20, 1610 грн. 40 коп. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий:                                                                Т.М. Базовкіна
Судді:                                                                        Л.М. Царюк
О.О. Ямкова

__________________________
Повна постанова складена 05 березня 2025 року