09.01.25
33/812/13/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» січня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд

у складі: головуючої - судді                Фаріонової О. М.

за участю секретаря                 Чистої В. В.
потерпілої                          ОСОБА_1 (в режимі ВКЗ)
її представника - адвоката                 Козлова Д. С. (в режимі ВКЗ)

розглянув у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою представника потерпілої - адвоката Козлова Д. С., на постанову Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04 листопада 2024 року, якою провадження у справі щодо 

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 

-закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №147164 від 31.07.2024, ОСОБА_2 31.07.2024 о 06:50 год., в АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої співмешканки ОСОБА_1 , а саме: ображав брутальною лайкою, погрожував фізичною розправою, хапав за руки, в результаті чого могла бути завдана шкода моральному здоров`ю потерпілої.

Органом, який склав протокол про адміністративне правопорушення, дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 

Закриваючи провадження у справі підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, суд першої інстанції вказав, що обставини домашнього насильства, описані у протоколі, носять формальний характер і не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема, тим, які відображені в письмових поясненнях та були встановлені в судовому засіданні, а саме, що на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення сторони конфлікту не проживали однією сім`єю, не перебували у відносинах і причиною конфлікту стало саме розірвання стосунків.

При цьому, єдиною підставою для складення протоколу щодо ОСОБА_2 була заява ОСОБА_1 , в якій вона звинувачувала свого колишнього співмешканця у вчиненні домашнього насильства під час конфлікту, та її письмові пояснення, які також носять формальний характер.

Суд першої інстанції вважав, що будь-яких інших доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин викладених у протоколі та письмових пояснень потерпілої, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 та його захисником спростовано версії подій, які наведені поліцією в протоколі про адміністративне правопорушення, та лише письмові пояснення потерпілої є недостатніми доказами для констатації факту вчинення ним правопорушення. Окрім її пояснень інших доказів матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі представник потерпілої - адвокат Козлов Д. С., просить постанову скасувати та визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, як такого, що є особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою статті 173-2 КУпАП, і накласти на нього адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк від сорока до шістдесяти годин.

Вважає, що суддя суду першої інстанції не дотрималась повною мірою вимог чинного законодавства при ухваленні рішення у справі, порушила норми матеріального та процесуального права. Постанова суду не відповідає критеріям вмотивованості, обставини справи встановлені неповно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки на думку апелянта, суд не надав належної оцінки зібраним доказам.

Зазначив, що вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 відбувалось не вперше та постановою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.07.2024 (справа №467/841/24) ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 

Вказав, що у вказаній справі потерпіла ОСОБА_1 участі не приймала в зв`язку з побоюванням перебувати в одному приміщенні з кривдником - ОСОБА_2 , через його постійні та систематичні погрози, образи в її сторону, приниження, застосування фізичної сили відносно неї та погроз застосування фізичної розправи щодо неї та її близьких родичів. 

Зазначив, що потерпіла була впевнена, що в матеріалах справи достатньо доказів для того, щоб суд розглянув справу та визнав ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно неї.

Вважає висновки суду першої інстанції щодо «не проживання сторонами конфлікту однією сім`єю, не перебування останніх у відносинах та зазначення, що причиною конфлікту стало саме розірвання стосунків», жодним чином не узгоджується із нормами Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» а саме, пунктом 5 частини 2 статті 3 Закону, в якому прямо вказано, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, поширюється на таких осіб, які спільно проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Також вказав, що суд першої інстанції, при з`ясуванні обставин справи та оцінці доказів, що містяться в матеріалах справи, з невідомих причин, не взяв до уваги письмові пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності -  ОСОБА_2 , які були відібрані у нього інспектором СРПП відділення поліції №3 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області майором поліції Шевченком Д. С. на місці події, а саме, що 31.07.2024 о 6 год. 50 хв. він ( ОСОБА_2 ) приїхав за місцем роботи його колишньої співмешканки (особою з якою останній спільно проживав однією сім`єю, але не перебував у шлюбі між собою), та при спілкуванні із нею морально не витримав, почав ображати її брутальною лайкою та схопив за потилицю.

Вказав, що письмові пояснення потерпілої, суд першої інстанції вважав теж таким, що носять формальний характер та з невідомих причин не взяв до уваги пояснення самого кривдника, який фактично визнав протиправний характер своїх діянь відносно потерпілої ОСОБА_1 із застосуванням образ у формі грубої нецензурної лайки та застосуванням фізичної сили до потерпілої, що в свою чергу призвело до побоювання останньої за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість та нездатність захистити себе та завдали шкоди її психічному здоров`ю, як наслідок послужили тому, що ОСОБА_1 викликала працівників поліції та повідомила про факт домашнього насильства відносно неї.

Також додав, що при наданні письмових пояснень на місці події 31.07.2024 потерпіла неодноразово зазначала інспектору, що даний факт домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 носить систематичний характер і не вперше у 2024 році відносно нього від неї до поліції надходять скарги, складається адміністративний матеріал, термінові заборонні приписи, і те, що факти домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 відносно неї вже були предметом розгляду справи в Арбузинському районному суді Миколаївської області в червні-липні 2024 року, по завершені розгляду якої, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і призначено адміністративне стягнення у виді адміністративного штрафу.

Зазначив, що причиною припинення стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слугували постійні, необґрунтовані та надумані ревнощі зі сторони ОСОБА_2 , який безпідставно звинувачував останню у неіснуючих стосунках із іншими чоловіками. Безпідставні ревнощі та обвинувачення завжди закінчувалися сварками та з`ясуванням стосунків між колишніми співмешканцями, що в кінцевому результаті приносило ОСОБА_1 великі душевні та моральні страждання і погіршувало її психоемоційний стан, так як ОСОБА_2 навіть після припинення стосунків постійно надокучав потерпілій своїми телефонними дзвінками, які міг собі дозволити як в нічний, так і в дуже ранній час доби.

Також вказав, що ОСОБА_2 навіть після блокування його номеру потерпілою та її сином та зміні їхніх номерів телефонів, враховуючи те, що нових номерів засобів зв`язку, ні ОСОБА_1 , ні її малолітнього сина кривдник не знав, останній почав приїздити до неї на роботу, з метою надокучання з проханнями поговорити з нею. Свідками таких розмов нерідко ставали її колеги та інші співробітники потерпілої, які бачили, що до неї часто навідувався колишній співмешканець, після розмов з яким остання поверталася до виконання своєї роботи уся в сльозах, пригнічена та засмучена. Також в той час були непоодинокі випадки того, що ОСОБА_2 перебуваючи за кермом автомобіля, почав переслідувати карети швидкої медичної допомоги, з метою відслідкувати ОСОБА_1 , їздив містом та районом за вказаними автомобілями. 

Врахувавши вкрай неприязні стосунки, які склалися між                     ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , апелянт вважає, що суд першої інстанції, не оцінивши ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства у формі психологічного та фізичного насильства з боку ОСОБА_2 , дійшов неправильно висновку про закриття провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення у діях кривдника.

Тому апелянт просить постанову скасувати та визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та застосувати адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк від сорока до шістдесяти годин у відповідності до санкції ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, так як вважає, що застосування відносно кривдника такого виду адміністративного стягнення як штраф, не дасть позитивного результату і не змусить останнього задуматися над вчиненням своїх діянь відносно неї та її близьких родичів.

Позиції учасників судового провадження. 

       Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 , до апеляційного суду не з'явилася, належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, про що є зворотнє поштове повідомлення про вручення ОСОБА_2 повістки. Його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду. 

Потерпіла ОСОБА_1 та її представник - адвокат Козлов Д. С., підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. 

       Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, заслухавши пояснення потерпілої ОСОБА_1 та її представника - адвоката Козлова Д. С. на підтримку поданої апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши обставини справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд встановив таке. 

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_2 31.07.2024 о 06:50 год., в АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої співмешканки ОСОБА_1 , а саме: ображав брутальною лайкою, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої.

Отже, ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме, домашнє насильство, тобто умисне вчинення діяння психологічного характеру, внаслідок чого завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої.

Вина ОСОБА_2 доведена, окрім даних протоколу про адміністративне правопорушення, наступними доказами:

- рапортом помічника чергового відділення поліції №3 Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області Курочкіна О. П. від 31.07.2023 про те, 31.07.2024 о 06:55 год. надійшло повідомлення зі служби 102, що в цей день за адресою м. Южноукраїнськ, працівниця екстреної медичної допомоги (знаходиться на роботі) повідомила, що до неї прийшов колишній чоловік «тероризує» її та заважає працювати. Заявник ОСОБА_1 . За вчинення домашнього насильства на ОСОБА_2 складено протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України; 

-заявою ОСОБА_1 , згідно якої вона просить вжити заходи до її колишнього співмешканця ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким вона проживала разом та мала спільний побут, та який 31.07.2024 близько 06:50 год., знаходячись в м. Южноукраїнську по вул. Парковій біля підстанції екстреної медичної допомоги вчинив з нею сварку, під час якої виражався нецензурною лайкою та словесно погрожував фізичною розправою, на зауваження не реагував;

- поясненнями ОСОБА_1 від 31.08.2024, які є аналогічними за змістом її заяви; 

-поясненнями ОСОБА_2 від 31.08.2024, згідно яким, протягом останніх 4 років він проживав разом з ОСОБА_1 та останні півтора місяці вони розірвали стосунки. 31.08.2027 о 06:50 год., він прийшов до КЗ ЮМБЛ, де працює колишня співмешканка, щоб поспілкуватися з нею, та при спілкуванні він не витримав та почав виражатися брутальною лайкою та схопив колишню співмешканку за потилицю, після чого вона викликала поліцію.

Зазначені докази сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному процесуальним законом порядку.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Під психологічним насильством розуміється форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

З урахуванням викладеного, вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, доведена.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, її вирішення в точній відповідності з законом. 

Так, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення необхідно встановити, чи вчинено правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку. 

Як зазначено в статті 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 280 КУпАП встановлено обов`язок суду з`ясовувати при розгляді справи про адміністративне правопорушення: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, ці вимоги закону судом першої інстанції не дотримано. 

Закриваючи провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, суд першої інстанції вказав, що обставини домашнього насильства, описані у протоколі, носять формальний характер і не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема, тим, які відображені в письмових поясненнях та були встановлені в судовому засіданні, а саме, що на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення сторони конфлікту не проживали однією сім`єю, не перебували у відносинах і причиною конфлікту стало саме розірвання стосунків.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на письмові пояснення ОСОБА_2 , не виклав їх у постанові та безпідставно не взяв до уваги як доказ факту домашнього насильства з боку ОСОБА_2 щодо потерпілої ОСОБА_1 , хоча кривдник у цих поясненнях визнав обставини, які вказують на вчинення умисних дій психологічного характеру. 

Зокрема, в своїх поясненнях він зазначив, що прийшов до КЗ ЮМБЛ, де працює колишня співмешканка, щоб поспілкуватися з нею, та при спілкуванні він не витримав та почав виражатися брутальною лайкою та схопив колишню співмешканку за потилицю, після чого вона викликала поліцію.

Разом з тим, суд першої інстанції вказав, що єдиною підставою для складання протоколу щодо ОСОБА_2 була заява ОСОБА_1 , в якій вона звинувачувала свого колишнього співмешканця у вчиненні домашнього насильства під час конфлікту, та її письмові пояснення, які також носять формальний характер, що, на переконання апеляційного суду, не відповідає фактичним обставинам справи.

Також апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції щодо «не проживання сторонами конфлікту однією сім`єю, не перебування останніх у відносинах та зазначення, що причиною конфлікту стало саме розірвання стосунків», жодним чином не узгоджується із нормами Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» а саме, пунктом 5 частини 2 статті 3 Закону, в якому прямо вказано, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, поширюється на таких осіб, які спільно проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Так, як вбачається з пояснень потерпілої ОСОБА_1 , наданих під час апеляційного розгляду, вони з ОСОБА_2 не перебували в шлюбі, але проживали разом та мали спільний побут, починаючи з 2021 року, а стосунки припинили у лютому 2024 року. Пояснила, що ОСОБА_2 неодноразово вчиняв щодо неї домашнє насильство, а 31.07.2024 вранці прийшов до неї на роботу, висловлювався нецензурною лайкою, висловлював погрози, не реагував на зауваження, а тому вона вимушена була викликати поліцію.

З доданих до апеляційної скарги матеріалів вбачається, що вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 відбувалось не вперше.

Так, постановою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09.07.2024 (справа №467/841/24) ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 

Проте, доводи адвоката Козлова Д. С., що ОСОБА_2 слід визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, як такого, що є особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою статті 173-2 КУпАП і накласти на нього адміністративне стягнення у виді громадських, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки під час винесення рішення суд не може вийти за межі протоколу про адміністративне правопорушення, згідно якого дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, тобто без врахування даних про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вирішуючи питання про накладення на ОСОБА_2  адміністративного стягнення ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, апеляційний суд дійшов таких висновків. 

19.12.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України у зв`язку з ратифікацією Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» №3733-ІХ від 22.05.2024, згідно якої були внесені зміни до ст. 38 КУпАП, та третю частину цієї статті викладено в наступній редакції: «адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтями 173-2 і 173-6 цього Кодексу, може бути накладено протягом шести місяців з дня вчинення відповідного правопорушення». 

У зв`язку з цими змінами в законодавстві, представник потерпілої - адвокат Козлов Д. С., просить застосувати до ОСОБА_2 адміністративне стягнення у виді громадських робіт від сорока до шістдесяти годин.

Оцінивши ці доводи апелянта про можливість накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення, у зв`язку з вищевказаними змінами у законодавстві, апеляційний суд встановив таке. 

Так, відповідно до вимог ст. 8 КУпАП, особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. 
Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Як встановлено під час судового розгляду, адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинене ОСОБА_2 31.07.2024, тобто до набрання чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України у зв`язку з ратифікацією Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» №3733-ІХ від 22.05.2024 (набрав чинності 19.12.2024), яким посилюється відповідальність за адміністративні правопорушення, оскільки цим законом встановлено довший строк (6 місяців), протягом якого на особу може бути накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП. 

Тобто, у даному випадку, цей закон (відповідно до ст. 8 КУпАП), не має зворотної дії у часі та його не можна застосовувати під час винесення рішення щодо ОСОБА_2 . У даному випадку, апеляційний суд застосовує закон, який діяв на момент вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення. 

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинено ОСОБА_2 31.07.2024. 

Тобто, на момент винесення рішення апеляційним судом - 09.01.2024, строк, передбачений ч. 2 ст. 38 КУпАП (в реакції Закону № 3702-IX від 09.05.2024), що діяв на момент вчинення адміністративного правопорушення, сплив. Враховуючи, що на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення в суді апеляційної інстанції закінчилися строки, передбачені ст. 38 КУпАП, провадження по справі слід закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

За такого, постанова підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст. 247, 294 КУпАП, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника потерпілої - адвоката Козлова Д. С., задовольнити частково. 

Постанову Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04 листопада 2024 року щодо  ОСОБА_2  скасувати. 

Винести нову постанову, якою  ОСОБА_2  визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Провадження у справі закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

       Суддя                                  О. М. Фаріонова